Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nemal som žiť.
Narodil som sa predčasne, o dva mesiace skôr.
Keď sa usúdilo, že neprežijem...
môj otec sa vrátil domov...
so škatuľou od topánok.
Išli ma v nej pochovať.
Verím, že v živote som mal
viac ako len zopár neuveriteľných a neopísateľných zvratov.
Svet, ktorý som poznal, bol jednoduchý.
Nevedel som, že existuje elektrina.
OSTROV CAT ISLAND, BAHAMY 1927
Nevedel som, že vám môže
voda tiecť potrubím až do domu.
Pozorovaním som zistil, aký svet je.
Videl som tvory. Videl som vtáky.
A sám som musel prísť na to, čo sú.
Bol som najmladší z detí.
A najviac som si toho od nich odskákal.
Ale bol som najmladší
a často ma nechávali doma,
keď šli rodičia na pole.
Pestovali paradajky.
Nedostalo sa mi veľa vzdelania. Len málo.
Všetko, čo som vedel o hodnotách, čo je dobré a čo zlé,
o tom, kým som, akú mám hodnotu, to všetko muselo prísť od rodičov.
Stále som ich pozoroval.
Ako sa k sebe správali. Ako sa o seba starali.
Ako sa správali k priateľom.
Ako sa správali k iným ľuďom v dedine.
A snažil som sa správať čo najviac ako oni,
lebo som videl výsledky ich správania.
Vláda Floridy uvalila embargo
na paradajky pochádzajúce z Bahám.
Otcovo podnikanie sa rozpadlo.
Poslal moju mamu a mňa s ňou do Nassau,
aby sme našli miesto, ktoré sme si mohli dovoliť.
NASSAU, BAHAMY 1938
Ako sme šli do prístavu, videl som, ako sa niečo hýbe.
Vyzeralo to ako chrobák, ktorý ide po ulici.
Spýtal som sa mamy, čo to je?
Ona povedala: „To je auto.“
A ja: „Čo je to auto?“
Opísala mi to a bol som fascinovaný.
Keď sme šli po ulici, videl som sklenené okná
a za sklom všetky možné úžasné veci.
Ale potom som uvidel ženu.
A stála oproti inej žene, ktorá vyzerala úplne ako ona.
A všetko, čo tá žena robila, robila aj tá druhá.
Očividne to bolo zrkadlo.
Ale ja som nevedel, že existujú zrkadlá.
Rozumiete? Nevedel som, čo je zrkadlo.
Nerozmýšľal som nad tým, ako vyzerám.
Videl som len to, čo som videl.
Na ostrove Cat Island bol jeden beloch.
Keď som prišiel do Nassau, videl som ďalších belochov,
ale boli v menšine.
Černosi tvorili 90 % obyvateľov.
Hrával som sa s chlapcami v mojom veku.
Za pár mesiacov
skončili traja či štyria v polepšovni.
A otec sa rozhodol,
že sa asi rútim do nejakých problémov.
Poslali ma do Miami na Floride.
Keď som mal 15, odišiel som z Bahám s istým vnímaním seba.
Desať a pol roka som žil na ostrove Cat Island.
A potom štyri a pol roka v Nassau.
Do Miami na Floride som teda prišiel s istým vnímaním seba.
A odkedy som vystúpil z lode, Florida mi začala hovoriť:
„Nie si tým, kým si myslíš.“
LEN PRE FAREBNÝCH
Keď vyrastáte v komunite na Cat Island,
všetci sú černosi,
a všetko okolo vás je silné
a dobré a starostlivé,
a všetko je černošské.
Ale neexistuje tam pojem rasy.
To bol jeho pohľad na svet, pohľad na seba
a s ním sa pohyboval po svete.
Myslel si, že je, kým je.
A boli časy, keď ho to dostalo do problémov.
Poslali ma, aby som býval u brata, nášho jediného príbuzného v Miami.
Našiel mi prácu v obchodom dome Burdines
v Miami na Floride a doručoval som balíky.
Povedali mi meno jednej pani a...
Vyšiel som na bicykel a šiel som do Miami Beach.
Prišiel som na adresu, prešiel k dverám
a zazvonil na zvonček.
Pani domu vyšla von a pýta sa:
„Čo robíš pri predných dverách?“
A ja: „Prišiel som doručiť balík.“
Ona povedala: „Choď k zadnému vchodu.“
A tresla predo mnou dverami.
Pre mňa bola rasa v USA niečo úplne nové.
Nerozumel som tomu.
Prečo musím ísť k zadnému vchodu, keď ona je tu?
Ale zabuchla predo mnou dvere a nevedel som, čo robiť.
Tak som sa rozhodol položiť balík pred dvere.
Večer som šiel domov k bratovi.
Prišiel som tam. Bola tma.
Šiel som k domu. Nesvietilo sa.
Nevedel som, prečo sa nesvieti, ale šiel som k dverám.
Jeho manželka otvorila dvere, schmatla ma, stiahla ma dnu a k zemi
a zatvorila dvere.
Spýtala sa: „Čo si urobil? Čo si dnes urobil?“
Povedal som: „Nič som neurobil. Čo som spravil?“
Povedala: „Bol tu Klan. Čo si dnes urobil?“
Rozhodol som sa odísť z mesta. Chcel som odísť z mesta.
Pár kusov oblečenia
som zaniesol do čistiarne.
Tá čistiareň bola v čisto belošskej komunite.
Cestou späť som šiel na autobusovú zastávku,
ale autobusy už nešli.
Jedno auto zastavilo hneď pri mne
a bolo plné policajtov.
Spýtali sa ma: „Čo robíš?“
Povedal som, že potrebujem odvoz do mesta.
„Čo tu robíš?“ Všetko som vysvetlil.
Vybral pištoľ
a oprel ju o okno auta.
Priložil mi ju k hlave.
Takto.
A ostatných sa spýtal:
„Čo s týmto človekom urobíme?“
Ale nepovedali slovo „človek“.
Povedal: „Ak ťa pustíme,
myslíš, že dokážeš dôjsť peši až tam, odkiaľ si prišiel,
bez toho, aby si sa obzrel? Dokážeš to?“
Povedal som: „Áno. Dokážem to.“
Povedal: „Ak sa raz obzrieš, zastrelíme ťa.“
Ďalších 50 a viac ulíc,
keď som šiel okolo okna, pohol som len očami
a vždy som za sebou videl to policajné auto.
Šli za mnou...
až na ulicu,
kde bývali moji príbuzní.
A vtedy len jednoducho odišli.
Za pár mesiacov
som musel úplne zmeniť svoj pohľad na život.
Začal som sa učiť, kto mal moc.
A videl som, ako tú moc využívajú.
Vtedy som vedel, že musím z mesta odísť.
Vedel som, že musím.
Nevedel som, že niekedy nájdem
miesto, ktoré by bolo iné ako Florida.
Počul som však, že existuje miesto,
kde sme mali iné príležitosti.
New York.
Prišiel som na autobusovú stanicu Greyhound
na 50. ulici a 8. avenue.
Vyšiel som na ulicu
a bol som tým miestom úplne ohromený.
Prišiel ku mne Afroameričan.
Povedal: „Ako sa máš?“ A ja: „Dobre.“
Pýta sa: „Kam ideš?“
A ja: „Vieš, ako sa dostanem do Harlemu?“
Hovorí: „Áno.
Choď dole a nasadni na vlak A.“
Bol som skeptický, lebo povedal: „Choď dole.
Do podzemia vedú schody.“
Povedal som, dobre.
Veľmi opatrne som zišiel dole schodmi.
Potom som počul veľký hluk.
A zrazu prifrčal vlak...
Prišli sme na 116. ulicu a vystúpil som.
Nasledoval som ľudí, ktorí vystupovali
a šiel som hore schodmi.
A bol som v Harleme.
Kam som sa pozrel, boli černosi.
Pozdravil som ich a oni mňa.
Bol som nadšený.
Černošskí umelci v Harleme boli nápadní.
KRITIK, HUDOBNÍK
A uvedomovali ste si tú veľkoleposť okolo.
Napríklad Ellington.
Lena Horne. Billie Holiday.
Superhviezdy boli na každom kroku.
Vtedy ste si uvedomovali hodnotu umelcov.
Boli priamo pred vami. Bez filtra.
Takýmto spôsobom táto doba
čakala na Sidneyho Poitiera.
Hľadali ste tu slávu.
- Hľadal som. - Hľadal.
Moje hľadanie bolo dlho neúspešné.
Na rohu 49. ulice a Broadwaya
bola reštaurácia.
Mali tam nápis „prijmeme umývača riadov“.
Vošiel som a spýtal sa ma: „Kedy môžeš začať?“
Povedal som, že hneď.
A prijal ma.
Nielenže mi dali prácu, ale platili štyri doláre za noc.
A mohol som tam jesť.
Po prvej pracovnej noci
som šiel na autobusovú stanicu.
Šiel som sa vyspať na toaletu.
Vtedy tam boli platené záchody a stáli päť centový niklák.
Tak som ho tam vložil. A vošiel som dnu.
Dal som dole dosku. Sadol som si, nohy si oprel o dvere
a spal som.
Nepohodlne, samozrejme.
V jeden večer
som sedel hneď pri kuchyni
a čítal som noviny.
Jeden z čašníkov ma videl, ako tam sedím.
Povedal som: „Snažím sa zlepšiť v čítaní.“
Povedal: „Chceš, aby som si čítal s tebou?“
Každý večer
ten muž, židovský čašník,
prišiel ku mne, tam kde som si čítal noviny
a sedel pri mne, kým som sa naozaj nenaučil čítať.
Bolo to pre mňa ako začiatok cesty.
Ak sa prestanete snažiť, ľudia si vás nebudú všímať.
Ale ak na sebe pracujete,
niekto vás vezme za ruku
a potiahne vás, aby ste pokračovali.
Vždy sa to stane.
Bol som na 125. ulici v Harleme
a kúpil som si noviny Amsterdam News.
Boli to černošské noviny a boli tam inzeráty.
Medzi tými inzerátmi som si veľakrát našiel prácu.
Umývač riadov, vrátnik,
rôzne práce, ktoré som mohol robiť.
HĽADÁME HERCOV
Na druhej strane bolo „hľadáme hercov“.
Povedal som si. „Bože. Hľadajú hercov?
Čo by som ako herec robil?“
Zašiel som na tú adresu. Zaklopal na dvere.
Po chvíli vyšiel chlap.
Bol to obrovský chlap. Veľký. Volal sa Frederick O'Neal.
SPOLUZAKLADATEĽ DIVADLA
Vošiel som dnu. Vyšiel som na pódium a otvoril som danú stranu.
On si tiež otvoril scenár. Sedel v hľadisku.
Otvoril stranu a povedal: „Čítajte rolu Johna.“
Uvidel som ju a povedal: „Dobre“.
„Spýtal sa, kam idem.“
A bol… Bol dosť otrávený a nahnevaný
a vyhodil ma odtiaľ.
Povedal: „Prestaň mrhať mojím časom
a nájdi si prácu ako umývač riadu.“
V tej chvíli som sa stal hercom.
Vyhlásil som: „Stanem sa hercom.
A keď sa mi to podarí, vrátim sa a ukážem to tomu chlapovi.“
Mali ste prízvuk,
keď ste začali pracovať v New Yorku.
ŠOU DICKA CAVETTA
Ako ste pôvodne rozprávali?
Vetu „I'm going home“.
Ako dieťa som povedal „Aj gvajn oum.“
Ak som chcel byť herec, musel som sa zbaviť prízvuku.
Tak som sa ho zbavil.
Za 14 dolárov som si kúpil rádio.
A hľadal som človeka menom Norman Brokenshire.
Norman Brokenshire bol hlásateľ správ.
Mal úžasný hlas.
Dobrý deň, dámy a páni. Ako sa máte?
Tu Norman Brokenshire.
Počúval som ho a po chvíli opakoval.
Pred mikrofónom som viac ako 25 rokov
a poviem vám, je to náročné.
Takmer úplne som sa prízvuku zbavil.
Kúpil som si knihy
a naučil som sa čítať repliky.
A vrátil som sa na konkurz.
A vzali ma.
Divadlo, herectvo a hodiny herectva som využil ako terapiu.
Šiel som tam po práci v štvrti Garment
alebo z niektorých z 14 – 18 miest, kde som pracoval.
Večer som šiel na hodinu
a sedel som a študoval a cvičil scény.
V tom čase som mal 17 – 18 rokov
a herectvo mi dalo možnosť byť exhibicionistom
a ventilovať zo seba svoje frustrácie,
mohol som svoje zmätenie a problémy,
vložiť do fiktívnej postavy.
Mal som pocit, že som vďaka tomu jedinečný.
Mohol som byť mnohými vecami,
a oblasti života, spoločenské alebo iné,
ktoré mi neboli prístupné...
v tejto ilúzii som mal možnosť si to vynahradiť.
Tyran, ukáž svoju tvár.
Ako sa voláš?
Jedna z vecí, o ktorú sme prišli, je černošské divadlo.
Volám sa Macbeth.
Od konca vojny až do 80. rokov
bolo divadlo hlasom černošského umenia.
American Negro Theatre predchádzalo...
AUTOR, HISTORIK
...Negro Ensemble Company a iným skvelým divadlám
Bolo to miesto, kde mohli vyjsť na pódium mladé talenty
a ukázať sa.
Všetci začali v černošskom divadle.
Až do 90. rokov každý černošský herec
predtým hral v nejakom černošskom divadle.
Šiel som tam na konkurz.
HOVORÍ HARRY BELAFONTE
Keď som prišiel,
na druhej strane miestnosti stál nevrlý černoch.
Nebol šťastný, že ma vidí.
Pri pohľade naňho som vedel,
že s tým chlapom budem súperiť
do konca života.
Rozhodol som sa nalepiť na Sidneyho slávu...
aby ma zaviedol k úžasným hviezdnym zážitkom.
A...
Napätie by sa dalo krájať.
Môj otec a Harry mali neuveriteľne blízky vzťah.
Boli spolu
od počiatku v divadle American Negro Theatre.
DCÉRA
Boli najlepší priatelia,
ale niekedy sa na nejaký čas pohádali.
Boli ako manželia, viete.
Rozišli sa. Rozviedli. Opäť sa vzali.
- Niekedy spolu nesúhlasíme. - Hej.
Nie je to vtip. Niekedy spolu nesúhlasíme
o rôznych veciach.
Ale navzájom sa počúvame.
Od tohto muža som sa za 26 rokov toho veľa naučil.
Predpokladám, že aj on odo mňa.
Sme umelci. Mám svoje ego. On tiež.
Povedz im, zlato.
Tak...
Mal som 18 rokov a vyšiel som z Birdlandu.
Videl som Sidneyho, Harryho Belafonteho a Marlona Branda.
Teda. To bola história. História.
Boli sme divokí. Všetci boli.
Mali sa radi a hádali sa.
Zblížili sa. Vždy si boli blízki.
A spolupracovali.
Tvárili sa, že sa nenávidia.
A stále to robia.
Hrali sme hru Days of Our Youth.
A Sidney Poitier bol môj náhradník.
Samozrejme, hrali sme zadarmo.
A mal som prácu.
Bol som asistent domovníka.
Jeden večer mali vystúpenie.
Harry Belafonte bol hlavnou postavou a mal hrať.
Vtedy pracoval aj ako smetiar.
A zavolali ho do práce a musel ísť.
A môj otec, jeho náhradník, hral zaňho.
A náhodou bol v ten večer v publiku producent z Broadwaya,
ktorý obsadzoval hru Lysistrata.
A obsadil môjho otca.
Harry bol asi dosť naštvaný.
20th Century Fox vyslali hľadačov talentov,
aby našli hercov.
Videli Sidneyho Poitiera.
Letel s nimi do Kalifornie,
bol na skúške a zvyšok je história.
Vždy, keď povie repliku, pripomeniem mu,
že jeho kariéra je postavená na odpadkoch.
Ak by sa vám nedarilo, tak by ste asi boli naštvaný.
Darilo sa mi a som aj naštvaný.
- Ahoj, Lefty. - Luth.
No teda. Hľadal som ťa.
NIET CESTY VON
Na začiatku mojej kariéry stál Joe Mankiewicz.
RÉŽIA
- Dobrý, Brooks. - Dobrý večer.
Chcel natočiť film o černochoch v Amerike.
Bol to veľmi zaujímavý film. Prvý svojho druhu.
Hral som mladého černošského lekára v nemocnici v Los Angeles.
Som doktor Brooks.
Hovorili, že prídete.
Bolo to niečo šokujúce.
Nechcem ho. Chcem belocha.
Zhasneme svetlo. Neuvidíte rozdiel.
- To nemám žiadne práva? - Nie!
Vo filmovom priemysle
ľudia nemali odvahu
natočiť taký film o černochoch.
Zvyklo sa vtedy
využívať černochov neúctivými spôsobmi.
Zemiakovú kašu viem jesť bez noža...
- Prestaňte tárať! - Ja...
Také boli 40. roky,
ak ste chceli hrať vo filme, museli ste byť smiešny.
Stepin Fetchit.
Mantan Moreland.
Pán Bill, musím? Môžem tu ostať?
Nie. Sluhom by to nedalo dobrý príklad.
Presne tak.
To boli hviezdy. Černošské hviezdy tej doby.
Nie si smiešny, nemáš prácu.
Mantan Moreland, Stepin Fetchit a Hattie McDanielová.
Keď som prišiel na scénu, vedel som, aké bolestivé
muselo pre nich byť hovoriť tie slová a správať sa tak.
Jeff, si najlenivejší muž, akého poznám.
Pán Frank, nie som lenivý. Len reluksujem.
Hollywood bol k černochom naozaj necitlivý.
Počkajte.
Hattie McDanielová bola nominovaná v roku 1939
a aj vtedy vyhrala.
Viem, že nemala povolené bývať v hoteloch a tak.
DCÉRA
A viem, že hrala slúžku,
a to výborne,
a to bolo všetko, čo od ľudí ako ona chceli.
Ďakujem vám.
Sidney asi nikdy nehral podriadenú úlohu.
Nevypúlil oči.
Nezohýnal krk.
Nepovedal nič smiešne.
Sledujete človeka vo svete,
v ktorom nemá čo povedať.
Ale ukázalo sa, že má.
Vždy, keď niekto v nemocnici zomrie, kričia smrť.
Keď to kričia na mňa, je to iné.
Áno. Lebo ste doktor.
Nekričia to na doktora. Kričia to na negra.
Odkedy sa zjavil na plátne, filmy sa zmenili.
Chápete?
Nikdy som nevidel niekoho ako on.
Áno. Teda,
vytvoril niečo, čo nemalo obdobu.
Mnoho vecí ma motivovalo.
Pochádzam z chudobnej rodiny. Veľmi chudobnej.
Z chudobnej a nevzdelanej rodiny v Karibiku.
Moja chudobná nevzdelaná rodina sa na USA pozerala
ako na miesto, kde je na ulici zlato.
A keď zlato nahromadíte, máte určite niečo poslať domov.
A keďže som nemohol domov posielať zlato
vybudoval som si voči domovu hrozne neurotický postoj.
Úplne som sa odrezal.
Nepísal som, lebo som nemohol do obálky nič dať.
K rodičom prechovával hlbokú lásku a úctu,
a mám pocit, že ho to trochu ťažilo,
že osem rokov strávil preč.
Mamu a otca som videl až po ôsmich rokoch.
Rodina prišla do kina v Nassau,
aby sa pozreli na môj prvý film Niet cesty von.
Áno, je to dôležité.
Pre rodičov
to bolo prvýkrát, čo videli film.
Musela to byť pre nich fantázia. Sen.
Neviem, či tomu úplne rozumeli.
Boli nesmierne uchvátení.
Kričali: „To je môj syn!“ a podobne.
Po tom prvom návale úspechu som bol späť v Harleme a umýval som riady.
Napriek prekážkam
som stále veril v seba a v budúcnosť.
Dosť na to, aby som si vzal mladé dievča menom Juanita.
29. APRÍL 1950
A pokračoval som životom.
Čoskoro sa nám narodilo prvé dieťa
a neskôr sme čakali druhé.
Moja mama bola asi veľká optimistka
a otec trochu pesimista.
Ale jej optimizmus ho prekonal.
Dokázala ľudí úplne prečítať
a jeho to fascinovalo.
A to, že ľudí bezvýhradne milovala
zaujalo jeho predstavivosť.
Bola som jediné dievča a jediný človek tmavej pleti
v mojom ročníku na univerzite Columbia.
To sú hneď dve nevýhody.
Napísala som esej
o situácii černochov a belochov v Spojených štátoch.
Spýtali sa ma: „Kde ste na tie veci prišli?“
„Od ľudí, ktorí ich prežili.“
Keď som spoznala Sidneyho, mal za sebou len tretiu triedu.
Vždy sa však niečo učil.
Chcel vedieť všetko,
čo sa dokázal naučiť.
A ja som sa mu snažila ukazovať
veci, ktoré podľa mňa nevedel
a ktoré by mu pomohli, ak by ich vedel.
Potom mohol začať vnímať a reagovať
na filmy, ktoré mu ponúkali.
Povedala som, že nie je všetko o peniazoch.
Ponúkli mu rolu vo filme. Myslím, že od Martyho Bauma.
DCÉRA
A odmietol ju.
A Marty Baum sa spýtal: „Prepáčte. Nerozumiem.
Dostanete za to viac peňazí, ako zarobíte za rok.“
Mala sa mi narodiť druhá dcéra.
Moje druhé dieťa.
A nemal som peniaze.
Mal som hrať údržbára,
čo je... na údržbároch nie je nič zlé.
Ale v tomto prípade sa odohrala vražda.
A vrahovia alebo ľudia, ktorí vedeli...
alebo ktorí boli s vrahmi zapletení,
si mysleli, že ja ako údržbár som tú vraždu videl.
V príbehu zavraždia údržbárovu dcéru
a údržbár vo filme nemá možnosť povedať, ako sa cíti,
po tom, čo telo jeho dcéry hodili na trávnik.
Nechceli zmeniť scenár,
aby na to mohol reagovať.
Povedal:
„Reginald Poitier by nedovolil,
aby jeho vlastné dieťa odhodili na trávnik
a nič na to nepovedal.“
Chcel si byť istý, že nech urobí čokoľvek...
DCÉRA
...jeho otec by to prijal.
Povedal, že keď vidí
svoje meno na plátne alebo na pútači,
nie je to jeho meno, ale meno jeho otca.
Nemôžem tú postavu hrať,
ak som syn muža, ktorý verím, že som.
Nemohol som tú postavu hrať,
ak je moja mama mamou, akou si myslím, že bola.
Takže to odmietol.
Odmietol tú úlohu a vzal si pôžičku,
aby mohol zaplatiť za nemocnicu pre dieťa.
Urobil, čo musel.
DCÉRA
Nie preto, čo ľudia od neho očakávali,
ale čo on očakával od seba.
Moja oddanosť k hodnotám pochádza od mojej mamy.
A môjho otca.
Zohnite sa a potom zakryte.
Studená vojna po druhej svetovej vojne vzbudila
v USA paranoju z komunizmu.
AUTOR, HISTORIK
A to ovplyvnilo každý aspekt amerického života.
Komunistické podhubie prikázalo svojim agentom,
aby sa infiltrovali do Hollywoodu
a urobili, čo sa dá, aby nakazili plátno.
Sú to nepriatelia! Nie sú to Američania.
- Sú to homosexuáli. - Presne!
- Sú to komunisti! - Sú!
Sú to komunisti!
Aj keby bol na ministerstve len jeden komunista,
bolo by to priveľa komunistov.
To obdobie si pamätám, lebo som šiel na výšku,
na Howardovu univerzitu.
Videl som McCarthyho vypočutie...
POLITIK, AKTIVISTA
...v prvej televízii, ktorú som videl,
čo bolo v spoločenskej miestnosti na internáte.
Bolo to strašidelné.
Povinnosť sľubu vernosti
je vo vláde čoraz rozšírenejšia
a aj v krajine.
POZOR NA KOMUNIZMUS
Boli zoznamy s možnými komunistami alebo s jeho sympatizantami.
Mnohým to uškodilo, napríklad Paulovi Robesonovi.
Aj po návrate z Moskvy ste presvedčený komunista?
Prosím? Ako viete, že som komunista?
- Nikto to nevie. - Ste?
- Tú otázku odmietam. - S dovolením.
Spýtajte sa ju inak, prosím. Áno.
Paul Robeson bol najvýznamnejšia
osobnosť afroamerickej kultúry v 30. rokoch.
Stál na čele černošskej zábavy...
POITIEROV BIOGRAF
...ktorej sa Poitier a Belafonte
stávali súčasťou.
A veľmi Paula Robesona obdivovali.
Amerika mu číhala za zadkom,
lebo podporoval proletariát.
„Áno, ale sú to komunisti.“ A?
Robeson sa stal zaujímavou duálnou predlohou
pre Poitiera a Belafonteho,
viete, na ktorej strane budú bojovať.
JIM CROW ODSTRÁNENÝ Z BANKOVKY
Robeson bol vylúčený a nielen to,
nemohol odísť do Európy,
lebo americká vláda mu vzala pas.
Videli sme, že ľudia budú tak veľmi bojovať za slobodu,
že ak im ju nedajú, vezmú si ju.
Sidney videl, ako Paula Robesona zneuctili
a ako ho urážali.
A keď niečo také vidíte,
je to pre vás akoby návod.
Skús dávať pozor, Santini.
Dávam pozor.
DŽUNGĽA PRED TABUĽOU
Hej, Miller. Poď sem. Na slovíčko, Miller.
Džungľa pred tabuľou?
Tam bol sľub vernosti.
- Viackrát. - Prečo?
ROZHOVOR V RÁDIU
Hlavne preto, že som poznal Paula Robesona,
a môj obdiv k nemu nebol tajný.
To stačilo, aby som bol podozrivý.
Nebuď skromný, Miller.
Vieš, že ti to páli,
a že si múdrejší, než ostatní.
- Ja? - Áno.
A každá trieda potrebuje vodcu.
Poitier bol v časopise Counterattack,
čo bola konzervatívna publikácia...
POITIER PODPORUJE KOMUNIZMUS
...ktorá prešetrovala ľavicové prepojenia
rôznych osobností verejného života.
Niekto Poitiera v 50. rokoch očividne sledoval.
Vo filmovom priemysle bolo pravidlo,
že ak ste chceli pracovať,
museli ste byť skutočne za dobre
s tými mocnými ľuďmi, ktorí dávali ľudí na čierny zoznam.
Nesúhlasili ste.
Poďme, inteligent.
Hej. Myslel tým mňa.
Ohrozíte si kariéru a všetko.
Niektorým veciam musíte povedať nie.
Moja integrita bola dôležitejšia ako politická hra.
Bolo to statočné. Vtedy šlo o všetko.
Mohli ho odstaviť.
Môžem sa len domnievať, aké to bolo v tej dobre prehovoriť.
Z toho, čo ma otec naučil,
vo mne najviac ostalo posolstvo, o skutočnej kvalite muža.
Jeho kvalita spočíva v tom, ako sa vie postarať o svoje deti.
Pamätal som si to, akoby som to mal vyryté v mozgu.
Nevedel som, kam pôjdem ďalej,
ale vedel som, že zlyhanie nepripadá do úvahy.
Vtedy mi zavolal Richard Brooks,
aby sme natočili Something of Value v Keni.
Tam moja kariéra naozaj odštartovala.
Hovoril som si: „Táto krajina sa prebúdza
a začína si uvedomovať, že niektoré zmeny sú nevyhnutné“?
ČAKÁREŇ PRE BELOCHOV
Nie, nehovoril.
Keď do školy vojde negerské dieťa,
každý slušný, správny, milujúci rodič...
SUDCA
...by mal svoje dieťa z tej podradnej školy dať preč.
Stále išlo o USA v 50. rokoch...
PRE FAREBNÝCH
...čo bola Amerika,
v ktorej sa o takejto kariére nedalo ani snívať.
V histórii filmov sa nič podobné nestalo.
Černoch v hlavnej úlohe.
ÚTEK V REŤAZIACH
Počul si, čo povedal, neger. Sklapni.
RÉŽIA
Ešte raz mi povedz neger a zabijem ťa.
Skús to.
Pozor!
Vždy som si myslela, že medzi Židmi a černochmi
je veľké prepojenie.
Keď som videla Útek v reťaziach, Tonyho Curtisa ako Žida
a Sidneyho Poitiera, černocha...
Bola medzi nimi chémia dvoch ľudí spútaných v reťaziach.
Vieme, že to máme vo svojej DNA.
Útek v reťaziach. Jeho prvý film, ktorý som videla.
Zasiahlo ma to.
Doteraz si pamätám ako Tonymu Curtisovi povedal:
„Bodá do mňa ihla, nevolaj ma špina.“
Áno. A bodá do mňa ihla.
Joker, nevolaj ma „špina“.
Vtedy som prvýkrát videla
černocha ako presadzuje moc a vyžaduje úctu
od belocha vo filme.
Ten moment vo filme, keď sa Sidney rozhodne
obetovať svoju možnú slobodu...
Poď!
Nedokážem to! Nedokážem!
...aby zachránil priateľa belocha...
je niečo, čo sa černošskej komunite doteraz nepáči a neveria tomu.
Čarovný moment s černochom, bol tróp, ktorý sa často využíval.
Útek v reťaziach je hlavným príkladom.
Černošská postava sa obetuje,
alebo riskuje,
alebo sa snaží
pomôcť belošskej postave v núdzovej situácii.
Vtedy to bola v hollywoodskych filmoch častá metafora.
Týmto spôsobom
ukazovali ľudskosť a empatiu černochov,
aj keď čelili problémom.
Ale černosi si hovorili, že veď oni sú grázli.
Trochu som to spochybňoval.
„Čo by som urobil ja?“ Viete?
Asi by som vyskočil aj ja.
Prežili sme to všetko spolu v reťaziach.
Nenechám ťa ísť samého.
James Baldwin bol v telke.
A povedal: „Útek v reťaziach? Belosi to milujú,
ale v černošskej komunite
v kine kričali „vráť sa na ten vlak, ty hlupák!“
Čo na to hovoríte?
Nič na to nehovorím.
Ten film bol vtedy revolučným.
- To bol. - Viete?
Aj dnes to je revolučný film.
Sme v pohode, Joker.
Áno.
Bol to film,
ktorý pomohol definovať Sidneyho Poitiera ako ho poznáme,
ako neuveriteľne silného herca.
Spolu s Tonym Curtisom sa jeho meno objavilo nad názvom filmu,
čo bol symbol toho, že sa z neho stal skutočný hollywoodsky herec.
Otec aj Tony Curtis boli nominovaní na Oscara.
Bolo to prvýkrát, čo bol na Oscara nominovaný černoch,
po Hattie McDanielovej.
To, že otec prišiel domov s plaketou,
že bol nominovaný a mohol si ju zavesiť na stenu,
pre neho veľa znamenalo.
Pozornosť médií,
články, obálky časopisov...
Bol na obálke časopisu Ebony. Naozaj sa preslávil.
Bol krásny v mnohých smeroch.
Po prvé, kto má taký úsmev?
Možno iba Brando. No tak.
Časť Sidneyho krásy tkvie v tom,
že vyzerá ako chodiaca maska Jorubov.
Chápete? Ako bronzová socha v Benine.
Vyzerá ako socha.
Bol ako taká nádherná bytosť.
Chcela som sa za neho vydať. Viete?
Určite vyzeral ako dokonalý černoch.
Sidney bol presvedčivý.
A rozumel, o čom je obraz. Rozumel sile obrazu.
Videla som ľudí plakať.
Ženy omdlievali.
Aj ich manželia.
Videla som, ako sa v jeho prítomnosti všetci roztápajú.
Bol veľmi elegantný, pripomínal sochu.
Bol neuveriteľný. Filmové hviezdy by mali byť neuveriteľné.
HROZIENKO NA SLNKU?
V roku 1959 som hral v Hrozienko na slnku.
Tak sme sa so Sidneym spoznali.
Každý černoch čítal Hrozienko na slnku,
lebo to bola hra, ktorú ste čítali,
keď nám dovolili čítať černošskú literatúru.
Sidney mi kúpil norkový kožuch alebo také niečo.
Povedala som: „Nepotrebujem norkový kožuch.
Chcem len...“
Vrátila som ho do obchodu a dostala som peniaze
a investovala ich do hry Hrozienko na slnku.
Bola som najväčší investor hry,
ktorú hral na Broadwayi.
Už som hral na Broadwayi.
Nevedel som, či to bude dobré, alebo zlé.
Bolo to fajn.
Po prvom dejstve, keď sa spustila opona,
zavládlo úplné ticho.
Mysleli sme si, že je to prepadák.
Ale do druhej prestávky
bolo publikum také zúčastnené, že keď sa hra skončila,
bolo počuť...
Výdych vzduchu, výkriky a bravó.
Bolo to úžasné.
Vedel som, že mám byť herec...
NAJLEPŠIA HRA
...keď po premiére padla opona.
Po nahromadených pochybnostiach
od toho náhodného stretnutia
medzi mnou a tým chlapom v American Negro Theatre,
ktorý ma vyhodil a tresol za mnou dverami,
v ten večer som si bol prvýkrát istý,
že ma práve formálne zoznámili s mojím skutočným poslaním.
Bol som herec.
HROZIENKO NA SLNKU
Mám plán.
Mám isté plány, čo otočia mesto hore nohami.
Rozumieš?
RÉŽIA
Natočili film, ktorý hru priviedol k širšiemu publiku.
Je to určite Poitierov najenergickejší výkon.
A nie je náhoda, že tú rolu napísala Afroameričanka
na začiatku hnutia za občianske práva,
na rozdiel od iných rolí,
ktoré napísali belošskí liberálni scenáristi.
Lorraine Hansberryová dokázala
čerpať z autentickej skúsenosti,
ktorú ostatní hollywoodski scenáristi nemali.
- Viem, že si zaneprázdnený chlapec. - Walter, prosím.
Nikto nie je taký zaneprázdnený ako farební vysokoškoláci
s odznakmi spolkov a bielymi topánkami.
Ale Wally.
Stále ťa vídam s knihami pod rukou
ako ideš na hodinu.
Čo sa tam učíte? Čo vám tlačia do hlavy?
Strop možností, ktoré černosi mali,
hlavne tí trochu agresívni mladí černosi...
To všetko je tam. A on to stelesňuje.
Nie je veľký rozdiel medzi Sidneym v Hrozienko na slnku
a medzi deckami z Chlapci zo susedstva.
Chlape, si celý zatrpknutý.
A čo ty? Ty nie si?
Ty nevidíš žiadne hviezdy, ktoré máš mimo dosah, ha?
Ja rozprávam...
Zatrpknutý?
Som sopka. Som obor obklopený mravcami.
Mravcami, ktorí nevedia, o čom hovorím. Čo ty na to?
Je umenie vytvoriť moment a vedieť, čo urobíte
a vedieť, kde bude kamera
a naučiť sa všetky kroky.
On to všetko dokázal.
Je veľmi ťažké toho muža nekopírovať.
PARÍŽSKE BLUES
RÉŽIA
Keby som Sidneyho stretol,
bol by som ešte malý,
lebo chodil s mojou tetou Diahann.
Mal by som asi päť.
O tom vzťahu som sa dozvedel,
až keď som čítal Sidneyho knihu ako omnoho starší,
lebo teta Diahann o tom vtedy nehovorila.
Keď som bol starší, rozprávalo sa o tom,
kde to bolo vhodné.
Bol som prekvapený, lebo som nevedel, že to tak bolo.
Bolo v tom veľa citov.
- Si krásny. - Áno?
Áno.
Cítim sa s tebou krásne.
S tebou sa necítim priemerne.
Cítim sa veľmi, veľmi výnimočne.
Je to veľmi sexy film.
Čierna a biela je krásna.
Mesto Paríž je krásne.
Sú tam jaskyne, jazzové jaskyne.
Je tam Paul Newman.
A je tam moja teta Diahann,
najkrajšia žena, ktorú v tom filme uvidíte.
On a Diahann Carrollová sú jeden z najkrajších párov
v histórii filmov.
Mali na sebe kabáty
a v noci sa prechádzali Parížom.
A rozprávali sa o hnutí za ľudské práva a láske.
Ostaň chvíľu v Paríži a stráv tu nejaký čas.
Sadni si niekam na obed bez toho, aby ťa dobili.
A raz sa zobudíš, pozrieš na oceán a povieš si: „Kto to potrebuje?“
Poitier sa stával symbolom celej krajiny,
ale prechádzal si osobnou krízou.
Na jednej strane
cítil k Diahann Carrollovej spojenie a lásku,
čo mu v manželstve chýbalo.
Ale bol aj otcom.
A mal v sebe učenie Reginalda Poitiera, svojho otca,
že muža spoznáš podľa toho, ako sa stará o rodinu.
Opustí tieto hodnoty kvôli afére?
Nemôžem ťa opustiť.
Tak poď so mnou.
Ku koncu natáčania
ani jeden nevedel, čo robiť.
Neistí ohľadom ďalších krokov v živote.
Neistí, či ostanú spolu.
Neistí, čo robiť s rodinnou situáciou.
Mal prácu. Že vraj musel odísť.
Nemohol ostať doma,
lebo potreboval byt, kde by mohol písať.
Vtedy písal a tak.
A, samozrejme, ukázalo sa,
že šlo o niečo iné
a nie o to, čo povedal.
Hnutie Sloboda teraz, počúvajte.
OBČIANSKE PRÁVA!
Žiadame všetkých občanov, aby šli do Washingtonu.
Lietadlom, autom, autobusom.
POCHOD VO WASHINGTONE
Akokoľvek sa tam viete dostať.
PRICHÁDZAJÚ ODVŠADIAĽ
Černosi chcú všetko, čo majú belosi.
Všetky ich práva.
Sloboda! Sloboda!
POCHOD DO WASHINGTONU 1963
Cieľom pochodu je prejaviť podporu
zákonu prezidenta Kennedyho o občianskych právach.
Boli sme južanským černošským hnutím,
až do augusta 1963.
Nebolo to len o Dr. Kingovi a jeho snoch
o Afroameričanoch na juhu,
ale aj o prítomnosti hollywoodskych hviezd.
Harry a Sidney Poitier z toho urobili svetovú udalosť.
Predtým, než Martin Luther King niečo povedal.
King nepoznal Marlona Branda.
Nepoznal Paula Newmana.
Ale hollywoodske hviezdy, ktoré s ním pochodovali.
Bol to Sidney a Harry. To je spojenie.
Dnes som si všimol, že celý deň,
vo všetkých príhovoroch, na všetkých transparentoch
som videl a počul opakovane slovo „hneď, hneď, hneď“.
- Neodbytne. - Hneď!
Naliehavosť, ktorá bola dnes evidentná, vo mne osobne bublala
väčšinu posledných rokov.
Teda väčšinu rokov mojej dospelosti.
O občianske práva som sa začal zaujímať, kvôli potrebe prežiť.
A môj záujem sa začal pred mnohými rokmi,
ale nikdy nebol taký intenzívny, ako je dnes.
Páni, je načase...
Sidneyho aktivizmus ma nielenže ohúril,
ale aj inšpiroval...
Pomyslel som si, že aj ja to dokážem, svojím spôsobom.
Musím zistiť ako, ale dokážem to.
Mám vplyv a môžem ho použiť.
Všetko bolo proti nemu.
Vedeli ste, že ho ľudia obvinia a povedia:
„Prečo sa ozývaš?“
Nie je to fér.
Mal vplyv. A mal právo ho využiť.
Ten vplyv si zaslúžil.
To, že je herec neznamená, že sa nemôže vyjadrovať.
Bohužiaľ, priemerný Američan
nebol schopný svojimi očami vidieť mňa.
Niekedy ma to štvalo,
že som nebol schopný zmeniť,
ako černochov využívali a správali sa k nim.
Hollywood vtedy nebol pripravený
na viac ako jednu černošskú hviezdu.
Bola jedna černošská hviezda. A viacero hercov.
SÚKROMNÝ VEČIEROK
Bolo to veľmi konzervatívne odvetvie, ktoré bolo treba dotiahnuť do súčasnosti
a trvalo to veľmi dlho.
Nikto vlastne nepripravoval
druhého Sidneyho Poitiera, chápete?
Sidney je... je celok.
Sidney Poitier je jeden celok. Matica.
A tak funguje rasizmus,
ako sa hovorí vo filme Highlander.
Máme Sidneyho.
Načo potrebujete ďalších negrov?
Bol to rasový vojak, ktorý viedol armádu za všetkých ostatných,
ale on aj naozaj rozumel, že farba pokožky ho nedefinuje.
Nepoužíval ju ako odpor alebo vysvetlenie.
Bol to len fakt.
O nás a okolo nás je toľko vecí,
ktoré boli dôležité pri mojich odbočeniach,
pri mojich rozhodnutiach.
A niektoré rozhodnutia som nerobil
len podľa skóre svojho života a nehovoril si:
„Toto by som mal robiť. Toto chcem robiť.“
Nie. Žijete podľa hodnôt,
ktoré vás poháňajú.
POĽNÉ ĽALIE
RÉŽIA
Poľné ľalie je nízkonákladový film,
skromný príbeh o černošskom stavbárovi,
ktorý na americkom juhozápade stretne skupinku mníšok
a pomôže im postaviť kostol.
Boh je dobrý. Poslal mi veľkého silného muža.
Nepovedal mi, že by ma niekam posielal.
Len som šiel okolo.
V roku 1963 som mal šesť rokov.
Hovoril som si: „Sidney, odíď. Prečo s nimi strácaš čas?“
„Nastúp do auta.“ A toto...
Toto som si myslel, keď som mal šesť.
Povedal: „Nezaplatia mi dostatočne. Nič mi neponúkajú.“
Povedala som: „Vieš, čo môžeš urobiť?
Natoč film, ale nie za výplatu,
ale za vlastnícke práva.“
Povedal: „Na to som nemyslel.“ A ja: „Tak na to mysli.“
Úlohu najprv ponúkli Belafontemu.
Odmietol ju. Povedal:
„Ten muž nemá spojenie so svetom.“
Strašný film. Strašný.
HOVORÍ BELAFONTE
Najhorší scenár, aký som čítal.
Dramaticky som ho odmietol.
A Sidney Poitier tú úlohu vzal.
A bol v tom filme úžasný.
Harry aj spieval, mal druhú kariéru.
Harrymu sa darilo.
Harry si mohol dovoliť to odmietnuť.
Keď máte splatený dom, môžete odmietať prácu.
Nič proti Harrymu, ale on spieval „Day O“.
Dobre?
Keď sme hrali Hello, Dolly!
bol som na Broadwayi s Pearl Baileyovou.
A keď na vystúpenie prišiel niekto známy,
pozvala ho na pódium.
A potom...
Keď prišiel Sidney, vzala ho na pódium.
Povedala: „Poď, Sidney. Poďme na to.“
A on: „Ja neviem spievať!“
Dobre. Ideme.
„O čom to hovoríš?
Počula som ťa spievať v Poľných ľaliách.“
On: „To bol niekto iný!“
Poďte.
Tento malý lacný film si pomaly budoval publikum.
Odkazoval na istú náladu v krajine.
A predovšetkým
si ľudia cenia Poitierovu postavu, Homera Smitha,
a Poitierov výkon.
Priniesol do filmu milý príjemný štýl.
A zachytil správnu náladu.
Bola to úloha,
v ktorej som hral sympatickú, milú, pozitívnu postavu,
odraz, ktorý nájdete
v tom lepšom, čo je vo všetkých ľuďoch.
CENY AKADÉMIE 1964
Veľký večer Hollywoodu.
Po 36. raz hlavné mesto zábavy
ocení najlepších umelcov a výkony tohto roka,
a udelia vytúžených Oscarov.
Mala som desať a bola v Milwaukee.
Pozerala som v telke Ceny akadémie
a videla som, ako tam ľudia chodia na limuzínach.
A vždy, keď bol v televízii černoch,
pamätám si, že som šla k telefónu a oznamovala:
„V telke sú farební!
Zapnite si to.“
Až som to zmeškala.
Nominovaní za najlepší mužský herecký výkon
sú Albert Finney vo filme Tom Jones,
Richard Harris vo filme Ten športový život,
Rex Harrison vo filme Kleopatra,
Paul Newman vo filme Hud
a Sidney Poitier v Poľných ľaliách.
Víťazom je Sidney Poitier, Poľné ľalie.
Keď povedali moje meno,
vyskočil som a kričal:
„Vyhral som! Vyhral som! Vyhral som!“
Nemohol som si pomôcť.
Bol to prejav mňa,
ale aj prejav,
ktorý patril veľkému množstvu ľudí.
Viete si to predstaviť?
Bolo to pred zákonom o občianskych právach.
Viete si predstaviť ten šok?
Viete si predstaviť tú číru radosť, to čaro
a niečo úplne božské, čo sa v tú chvíľu stalo,
čo prekonalo všetko ostatné, čo sa v kultúre dialo.
Poitier je prvý černoch, ktorý vyhral Oscara
a vyhlásenie víťaza publikum vrelo prijalo.
Bol to zlomový bod,
skutočný zlomový bod
v Hollywoode, ktorý sa rozhodol
nás, černochov, prezentovať
ako úplne iných ako sme boli.
K tejto chvíli viedla dlhá cesta
a cítim sa preto prirodzene zaviazaný
nespočetnému množstvu ľudí.
Bol pre mňa veľkou černošskou nádejou.
V tej chvíli bol pre mňa veľkou černošskou nádejou.
Pamätám si, ako som presne cítila,
že ak sa toto môže stať farebnému mužovi,
kto vie, čo sa môže stať mne.
Môžem vám len špeciálne poďakovať.
Dokázal to pre mnohých,
nie len pre tých, ktorí prišli po ňom,
ale pre svojich rodičov a starých rodičov, až späť k otroctvu.
Ako sa asi cítili, keď to dokázal.
NASSAU, BAHAMY 1964
Byť prvým černochom, z Bahám, ktorý vyhral cenu za najlepšieho herca,
v čase, keď to bolo prakticky nemožné,
znamenalo, že ste museli byť stokrát lepší než iní.
Vtedy to bolo neuveriteľné,
nie preto, že by som bol taký dobrý a čistý.
Nebol som taký dobrý ani čistý.
Ale bolo vo mne niečo, čo som si niesol so sebou,
bolo to v mojej mame,
a čo urobila ako matka pre moje prežitie.
Nemal som žiť.
Keď som sa narodil, nemal som žiť.
Narodil som sa predčasne, o dva mesiace skôr.
Môj otec odišiel z domu ráno po tom,
čo všetci prítomní usúdili,
vrátane babice, že neprežijem.
Domov sa vrátil so škatuľou od topánok.
A...
išli ma v nej pochovať.
Ale mama o tom nechcela ani počuť.
Povedala: „To nemôžete.“
Odišla z domu
a šla všade, kam si myslela, že nájde pomoc.
A šla okolo domu veštice.
Mama povedala: „Práve sa mi narodilo dieťa.
Narodil sa veľmi skoro
a chcem, aby ste mi o ňom povedali.“
Veštica zatvorila oči a začalo jej šklbať tvárou.
A oči sa jej za viečkami otáčali.
Oči sa jej zrazu otvorili
a povedala: „O syna sa nebojte.
Prežije.
Bude cestovať do väčšiny kútov sveta.
Bude bohatý a slávny.“
A jej meno budem niesť po celom svete.
A všetky veci, ktoré povedala...
som prežil.
Správy NMC uvádzajú: Chaney, Goodman, Schwerner.
Správa o troch aktivistoch za občianske práva,
ktorí sú stále nezvestní v Mississippi.
James Chaney, Andrew Goodman, a Michael Schwerner
šli pomôcť černochom s registráciou na voľby.
Práve som sa pridal do hnutia.
AKTIVISTA
Práve som vystúpil z kamióna.
Poznal som ich, okrem Goodmana.
Boli to učitelia.
Učili... viete, učili ľudí, čo je hlasovanie
a ako sa hlasuje, lebo sme to nevedeli.
ČLOVEK, JEDEN HLAS
Z môjho pohľadu učili americký sen.
Voľte, a rozhodnete vy.
Nevoľte, a rozhodnú oni.
Nezabudnite voliť a rozhodnete vy.
Raz sa vám stala strašidelná vec,
keď ste boli na juhu.
Počul som o tom len matné detaily...
Nikdy som ten príbeh nepočul.
So Sidneym sme priatelia 26 rokov.
Ale v živote sme nezažili nič,
čo by nás spojilo viac ako ten moment.
Môj priateľ Harry Belafonte mi zavolal:
„Poď so mnou do Mississippi.
Musíme hnutiu za občianske práva doniesť peniaze.“
Skupina v tej konkrétnej oblasti zúfalo potrebovala peniaze a pomoc.
Ku každému v Mississippi sa budeme správať s úctou.
GUVERNÉR
Ku každému, kto dodržiava...
dodržiava naše zákony.
Telefonáty a vyhrážky prichádzali dňom i nocou.
Chceli zavraždiť Belafonteho a Poitiera.
Používali slová:
„Zabijeme negrov, čo prídu do Greenwoodu.“
Predpokladal som, že vzhľadom...
na moje spojenie s Bobbym Kennedym,
bude stačiť zavolať na ministerstvo,
a po tom, čo im poviem, kam idem,
dostaneme federálnu ochranu.
Prišli sme tam...
ale nebola tam ani stopa po federáloch alebo ochranke.
Nastúpili sme do auta. Čakali nás dve autá.
Jedno, v ktorom sme šli a druhé, náhradné.
Nikto nechcel to auto šoférovať.
Tak som sa na to podujal.
Keď sme si podali ruku, pozdravili sa a predstavili,
dali sme batožinu do môjho auta.
A Poitier a Belafonte
boli v prvom aute.
Keď sme nastupovali,
niekto povedal: „Tu sú.“
Rozsvietili sa svetlá. Videli sme, že to je Ku Klux Klan.
Vyrazili sme.
Autá sa nás snažili dobehnúť,
a jedno auto sa presunulo, aby ho nikto nemohol obísť.
Narazili do zadnej časti auta.
Pomyslel som si: „Nesmú prejsť.“
Stále narážali do auta za nami,
aby ho odtlačili, alebo aby zišlo z cesty a dostali sa k nám.
Za žiadnu cenu nesmú prejsť.
Ak na mňa vystrelia, tak tak zomriem.
Niekoľko kilometrov do nás narážali.
Nevedeli sa cezo mňa dostať. Tak odišli.
Kopa študentov nasadla do áut
a prišli na diaľnicu
a doviedli nás s peniazmi do Greenwoodu.
Bezpečne sme dorazili.
Bolo to ako z Biblie.
Ľudia vyliezli na stromy.
A celá ulica bola zaplnená ľuďmi.
Dohnalo ma to k slzám.
Ľudia, ktorí vyšli na stromy a na strechy,
to bolo čarovné.
A potom uvideli Poitiera
a začali spievať tú pieseň z Poľných ľalií.
„Amen.“
Bolo to výnimočné.
Viete, každý rok v marci a apríli
začnú noviny písať o dlhom horúcom lete pred nami.
Rabovanie, vraždy a podpaľačstvo nemajú nič spoločné s občianskymi právami.
Máme toho plné zuby.
Už nás nebudú belosi odnikiaľ vytláčať.
Myslíme to vážne.
Živo si pamätám, že keď som mal asi desať rokov,
bol rok 1967 a bolo to Sidneyho leto.
Mama ma vzala do kina na Pánu učiteľovi z lásky,
V žiare noci a Hádaj, kto príde na večeru.
Predtým boli vo filmoch černošské hviezdy,
ale Sidney bol asi prvá skutočná
černošská hollywoodska hviezda.
Ľudia chodili do kín, aby videli filmy Sidneyho Poitiera.
To sa predtým nestalo.
Belosi prišli do kín na filmy Sidneyho Poitiera,
čo je dôležitejšie, bolo to v čase
hnutia za občianske práva
a on sa stal vzorom.
Bol najväčším lákadlom do kín. Černoch. V rokoch 1967 – 1968.
A celá krajina okolo neho upadala.
V ŽIARE NOCI
Postav sa.
RÉŽIA
Hneď!
Pamätám si, ako ma ohromila
jeho neotrasiteľná dôstojnosť.
Film sa hrá s vašimi očakávaniami.
On si to nenechá.
Ale pýtate sa, ako dlho bude trvať...
kým vybuchne.
Si si sebou celkom istý, čo, Virgil?
Virgil je smiešne meno na negra,
čo prišiel z Philadelphie. Ako ťa tam volajú?
Volajú ma pán Tibbs.
„Volajú ma pán Tibbs.“
Milujem to, rozprávam na plátno.
Publikum bolo prevažne černošské.
Začali tlieskať a bolo to veľmi živé.
Tá slávna scéna v skleníku,
keď mu belošský plantážnik dá facku
a Sidney mu ju vráti...
V kine v roku 1967 to malo obrovský účinok.
Bol pán Colbert v tomto skleníku,
napríklad včera v noci okolo polnoci?
Mohli ste počuť spadnúť špendlík.
V živote som v kine nepočul hlasnejšie ticho.
Bolo počuť... Viete?
Ľudia sa na seba pozreli a tak.
Černosi z toho šaleli, lebo nič také nevideli.
To sa na plátne nikdy nestalo.
To teda bolo.
Čo s tým spravíte?
Neviem.
Viete, čo sme urobili?
„Áno!“
V pôvodnom scenári som sa na neho pohŕdavo pozrel
a plný silných ideálov som odišiel.
Tak by to bolo, ak by tú rolu hral niekto iný,
ale nie ja.
Pridobre som si pamätal tú noc v Miami,
keď mi zbraňou mierili na čelo.
Povedal som režisérovi, že ten scenár treba zmeniť.
Len Sidney by to urobil.
Bol hviezda. Bez diskusie.
Nebolo o tom pochýb.
Bežal životom so širokými lakťami.
„Uhnite sa mi.“
A nakoniec to bol
najvýraznejší moment vo filme.
Hovorilo to aj o našej dobe.
Vypovedalo to o dobe v Amerike, keď aspoň vo filmoch
sme mohli vystúpiť z istých realít.
Všetci hovoria,
že tú facku bolo počuť po celom svete. Nevídané.
Preslávilo ho to.
Nastalo zaujímavé prepojenie
medzi Sidneym v tom momente
a tým, čo sa dialo na fronte.
PÁNU UČITEĽOVI Z LÁSKY
RÉŽIA
Vidieť černocha,
ktorý je učiteľ a mentor deťom...
Viete, vždy hral týchto hrdinov beloch
a černosi boli buď zachránení alebo robili problémy.
A toto úplne otočilo celý naratív.
Sadnite si.
Pánu učiteľovi z lásky bol môj obľúbený,
lebo som sledovala otca,
reagovať tak ako pri nás.
Nielenže vzdelával svoje deti, ale všetkých.
Videla som jeho.
Všetci videli herca.
Ja som videla otca.
V tejto triede budeme používať isté zdvorilosti.
Budete ma volať „pane“ alebo „pán Thackeray“.
Mladé dámy budú oslovované „slečna“
a chlapci po priezvisku.
Hovorievam, že na ramenách mám anjelov.
Lebo mám veľké šťastie.
Bola som umelkyňa. Hudobníčka.
Bola som speváčka. Nikdy som nehrala.
Áno.
Moja manažérka bola veľmi bystrá.
Keď ma zavolali do toho filmu,
povedala: „Áno. A musí spievať titulnú pieseň.“
Akože...
Musela som byť spojená s tým odkazom.
Bol to veľmi silný odkaz.
Bolo to o láske.
Bolo to o Black Lives Matter.
Bol rovnako dôležitý ako belošské deti v škole.
V živote tej školy bol dôležitejší,
ako ktokoľvek, kto by im vstúpil do života.
Mala som veľa hitov
a mala som veľa hitov aj potom.
Ale táto pieseň vyniká,
lebo to nebolo iba o piesni.
Bolo to o Sidneym Poitierovi a o odkaze, ktorý ten film mal.
Príhovor! Príhovor!
Treba povedať, že tie filmy sa netočili pre černochov.
Točili sa tak,
že si bol vedomý, aký príbeh rozpráva
a bol si vedomý, čo sa deje v hnutí,
konkrétne v hnutí Dr. Kinga.
Čo sa týka masmédií, bol predchodcom.
Dokazoval, že černosi sú tiež ľudia.
Vždy, keď dokážete humanizovať černochov,
humanizovať a normalizovať vo svete,
ktorý si asi nemyslel, že sme ľudia,
pomáha to veci...
HÁDAJ, KTO PRÍDE NA VEČERU
...a o tom to celé je,
dovoliť ľuďom, aby videli našu ľudskosť.
RÉŽIA
John Wade Prentice.
Nie je to krásne meno?
John Wade...
Budem Joanna Prenticová.
Toto je John.
Veľmi ma teší.
Mňa veľmi teší, pani Draytonová.
Pani Draytonová, mám lekárske vzdelanie,
tak dúfam, že nebude odo mňa trúfalé,
ak poviem, že by ste si mali sadnúť, kým odpadnete.
Myslí si, že omdlieš, lebo je čierny.
Mala som 22 rokov a Sidney bol veľmi milý
a ja veľmi naivná.
Keď sme natáčali tú scénu, kde sa bozkávame,
nemyslela som si, že na tom niečo je.
Kameraman povedal, že môžeme ísť.
Obzrela som sa po štúdiu...
a videla som samé zamračené tváre.
Nevedela som, čo sa deje.
A až neskôr,
keď som si šla dať dole mejkap,
som sa spýtala maskérky:
„Čo sa v tej miestnosti dialo?“
A ona povedala: „Ach, ste veľmi naivná.
Neviete?“
A ja že: „Nie, neviem. Čo sa deje?“
Veľa ľudí si bude myslieť,
že sme šokujúci pár.
Nie je tak?
Viem, ako to myslíte.
Je ľahké
pre niekoho, kto nebol súčasťou kultúrnych stretov tej doby
nespravodlivo zavrhnúť filmy ako Hádaj, kto príde na večeru
a zabudnúť, aké boli revolučné
v kontexte tej doby.
Táto aféra sa udiala veľmi rýchlo.
Sám si to povedal.
Pomyslel si, čo povedia ľudia?
Veď v 16 či 17 štátoch budete porušovať zákon.
Budete zločinci.
Tá scéna v Hádaj, kto príde na večeru,
v ktorej povie: „Považuješ sa za farebného človeka.
Ja sa považujem za človeka.“
To Sidneyho Poitiera definovalo.
Si môj otec.
Som tvoj syn. Ľúbim ťa.
Vždy som ťa ľúbil a vždy budem.
Ale považuješ sa za farebného človeka.
Ja sa považujem za človeka.
Nemusel to ani hrať,
lebo on taký je.
Považoval sa za človeka.
Tie filmy boli finančne úspešné.
Vo všetkých troch mal bielu košeľu a kravatu.
Vtedy sa z neho stal sir Sidney.
Prerazil už v roku 1963 v Poľných ľaliách.
Ale zrazu nebol len významný,
ale komerčne využiteľný.
A to bolo v tej dobre
bezprecedentné v americkej kinematografii.
Spýtala som sa ho: „Vieš, aký film natočíš potom?“
Povedal: „Nie.
Toto bude pravdepodobne posledný film, ktorý natočím.“
Spýtala som sa prečo?
On na to: „Lebo černosi,
moji ľudia, si myslia, že som strýčko Tom.“
Vzhľadom na rýchlo meniace sa spoločenské prúdy,
voči mne narastala čoraz väčšia nespokojnosť
v istých kruhoch černošskej komunity.
Kultúrna vlna, ktorá vyvrcholila,
keď The New York Times vydali článok
s názvom: „Prečo majú belosi radi Sidneyho Poitiera?“
„MÁME TU SYNDRÓM SIDNEYHO POITIERA:
DOBRÝ CHLAP V ÚPLNE BELOŠSKOM SVETE.“
Podľa niektorých
som bol strýčko Tom, dokonca černošským sluhom,
lebo som hral role, ktoré neohrozovali belošské publikum
a hral som ušľachtilého černocha, ktorý spĺňa belošské liberálne predstavy.
„STÁLE JE NESKUTOČNÝ, UŽ DVE DEKÁDY.
HRÁ TÚ ISTÚ ÚLOHU,
STERILNÉHO, JEDNOROZMERNÉHO HRDINU.“
Som umelec, muž, Američan, súčasník.
Som veľmi veľa vecí,
tak si prajem, aby...
ste mi prejavovali náležitú úctu.
Byť prvým nie je ľahké.
Keď ako jednotlivec
musíte reprezentovať celú rasu,
ako nejaký Jackie Robinson.
Prijímate údery za celú rasu.
Sidney schytal veľa rán,
ktoré Denzel už nemusel.
Keď chcete dážď, musíte sa pripraviť na blato.
Mal široké ramená.
Ale musel na nich nosiť veľkú ťarchu.
Robiť všetko správne, to je veľký tlak.
Je ťažké vedieť to posúdiť.
Ale Sidney mal vždy moje dve obľúbené veci.
Ľudskosť vo svojej tvorivosti a milosť v úspechu.
Cítili ste ten tlak?
Nemôžete ho necítiť.
Viete, že tam stále je.
Viete, že vás sleduje komunita ľudí,
aby videli, či nosíte ich vlajku, ktorá im je srdcu blízka
a aby určili, či reprezentujete
ich pohľad na vás,
či by ste mali byť prijatý alebo nie.
- Bolo to osamelé? - „Bolo to osamelé?“
Samozrejme, že bolo.
Bolo to osamelé, áno.
4. APRÍL 1968
Vedia o Kingovi?
Máme…
Mám pre vás veľmi smutnú správu.
A veľmi smutnú správu pre našich spoluobčanov
a ľudí po celom svete, ktorí majú radi mier.
Tá správa je, že Martina Luthera Kinga
dnes večer zastrelili a zabili v Memphise.
NBC prerušuje svoj program,
aby sme vám oznámili nasledujúce správy.
Martin Luther King Jr. dnes večer zomrel v Memphise,
po tom, čo ho postrelili do tváre, keď stál na balkóne hotelovej izby.
O hodinu podľahol v nemocnici.
Pamätám si, ako som šla autobusom domov.
DCÉRA
Otec čakal na môj autobus
na ceste pri poštovej schránke.
Nastúpil dnu
a ledva sa vystrel, lebo bol vysoký.
Pozrel sa na všetky deti.
A povedal niečo všeobecné,
niečo ako: „Dnes sme prišli...
o skvelého človeka.“ Tak to povedal.
„Uctime si jeho veľké slová tým,
že sa ku každému budeme správať s úctou a dôstojnosťou.“
A deti boli v úžase.
Len sa na neho pozerali.
A ocko povedal: „Dobre, dievčatá. Poďme.
Poďme. Poďme domov.“
Prach si
a na prach sa obrátiš.
Ďakujeme Bohu za vodcu,
ktorý bol ochotný zomrieť, ale nebol ochotný zabiť.
V roku 1965 zavraždili Malcolma X
v mešite v Harleme.
V roku 1968 zabili Martina Luthera Kinga.
Demokracia v kresťansko-židovskej spoločnosti,
je krehkejšia, než si myslíme.
Pokope nás držalo len pár kultúrnych vlákien.
A Sidney Poitier bol jedným z nich.
Vražda Martina Luthera Kinga
v mnohom spustila v Poitierovom profesijnom živote novú éru
rovnako ako s významnými zmenami v osobnom živote.
Osobný život mu ovplyvnila,
ako mnohým Afroameričanom,
nie len vražda Martina Luthera Kinga,
ale tiež nezhoda s najlepším priateľom Harrym Belafontem.
Obaja po Kingovej smrti
diskutovali o tom, ako si Kinga najlepšie uctiť,
Belafonte chcel po pohrebe urobiť v Atlante zhromaždenie.
Poitier bol proti tomu,
tvrdil, že to odpúta pozornosť od Kinga.
Toto viedlo k hádke a istému napätiu medzi nimi
a na nejaký čas sa nerozprávali.
Dvaja veľmi tvrdohlaví ľudia.
Môžem to povedať ešte raz? Dvaja veľmi tvrdohlaví ľudia.
A netajili, čo si myslia.
Harry chcel urobiť niečo, aby jeho komunita mohla
prejaviť žiaľ a smútok oslavou.
A Poitier, podľa mňa,
si správne myslel, že to odpúta pozornosť.
Ukazuje to,
nad čím všetkým museli rozmýšľať
po takých nevídaných, brutálnych okolnostiach.
Viete, tá trauma.
Pre Poitiera a Belafonteho to musel byť zlomový moment.
Stráca najlepšieho priateľa
v čase, keď je všetko hore nohami.
Jeho manželka sa chce rozviesť.
Snaží sa rozvíjať vzťah s Diahann Carrollovou.
Ako som povedal, otcov odkaz
spočíva v tom, čo naučil svojho otca.
Jeho učenie na mňa doľahlo, keď sme sa s prvou manželkou rozišli.
Rozchod bol dlhým a bolestivým obdobím, ktoré na všetkých zanechalo stopu.
Pre moju mamu to nebolo príjemné,
a to som vnímala asi najviac...
lebo som nevidela, čím si prechádza otec,
len čím si prechádza ona.
Priatelia sa rozhodli, na koho strane sú.
Pre mňa to bolo bolestivé. Viete?
Lebo väčšinu z nich získal otec.
Už k nám nechodili ich priatelia.
Ani krstní rodičia.
Doháňalo ma to k slzám,
ale ľudia, ktorí ju podporovali,
za nich som bola vďačná.
A samozrejme, miloval som inú ženu
a tá vina bolo niečo,
čo nedokázalo vyliečiť ani 11 rokov psychoterapie.
„Moja manželka ma nechápe,“
bolo klišé, ktoré som opakoval.
A povedal by som, že tá druhá žena mala iný plán.
Po každom rozchode sme onedlho
opäť obnovili náš vzťah.
A... asi sme uznali,
dlho predtým, než sa náš vzťah skončil,
že to nebol zdravý vzťah,
nebol to vzťah,
ktorý by sa dokázal rozvinúť dokonca ani do dobrého priateľstva.
Je zaujímavé vidieť, ako rýchlo sa pop kultúra mení.
Od roku 1963 a filmu Poľné ľalie až do roku 1968
bol mužom, ktorý udával tón toho,
ako vyzerá černoch.
Stali sa dve veci.
Hnutie Black Power.
Hovorilo sa: „Povedz to nahlas. Som černoch a som na to hrdý.“
A cítili sme sa ako ľudia.
Afrá, relácia Soul Train.
A filmový žáner blaxploitation.
DETEKTÍV SHAFT
Trhni si! Vypadni.
To, čo ho robilo revolučným
v rokoch 1967 a 68
je teraz pasé, lebo prišla nová generácia,
ktorá na plátne s beloškami spáva
a ktorá nedáva belochom len facky, ale strieľa ich.
Tie černošské filmy
boli o tom, že belochom nakopali riť.
O tom to bolo.
A je nešťastné, že diváci si mysleli,
že Sidney nie je in.
Ja s tým nesúhlasím,
ale černošské publikum
chodilo na tieto filmy v davoch.
Quincy Jones u seba zorganizoval oslavu mojich 42. narodenín
a Sidney Poitier tam bol.
Pamätám si, ako som šla dole schodmi, otočila sa,
a on tam stál.
Zamrzla som, lebo to bol môj hrdina.
Spýtal sa: „Ako sa máš, drahá?
Už dlho ťa chcem spoznať, drahá.“
A ja... Samozrejme, rozplakala som sa.
Hovorila som:
„Ani nevieš, čo táto chvíľa pre mňa znamená.“
V tom čase ma černošská komunita kritizovala,
lebo som nebola dosť černošská a nerobila černošské relácie.
A on si ma posadil do kúta, na oslave mojich 42. narodenín
a povedal:
„Je ťažké nosiť sny iných ľudí.
Takže sa musíš držať sna, ktorý máš vo svojom vnútri.
A vedz, že ak budeš v tomto k sebe úprimná,
na ničom inom nezáleží.“
A vtedy mi to zmenilo život.
Rozprával mi, čo sa stalo jemu, viete:
„Je Sidney Poitier dosť černošský?
Je dosť dobrý? Reprezentuje to, čo chceme?“
A čo pri tom cítil,
ako ho to na nejaký čas vzalo.
Len sa snažil čo najlepšie rozhodnúť, film za filmom,
na základe toho, že bol syn Reginalda a Evelyn Poitierových.
A keď potom za to na neho útočili,
je to útok na váš charakter,
na vaše bytie, vašu hodnotu,
na váš význam ako človeka, ako černocha.
STRATENÝ MUŽ
Keď som sa pripravoval na natáčanie filmu Stratený muž,
žiadny inštinkt mi nenapovedal,
že čoskoro stretnem lásku svojho života.
So sestrou sme film Stratený muž prvýkrát videli,
keď sme mali po dvadsiatke.
DCÉRA
Predtým sme nevedeli zohnať kópiu. Netuším prečo.
Moja mama bola Kanaďanka,
ale žila v Paríži a natáčala francúzske filmy,
takže si mysleli, že je francúzska herečka.
Keď ju oslovili Universal Pictures,
jej prvá otázka bola: „Kto tam ešte bude hrať?“
A povedali jej, že Sidney Poitier.
Ona na to: „Kto to je?“
Oni na to: „Veď Sidney Poitier.
Je to najslávnejší herec.“
Ale ja som nevidela žiadny jeho film.
Náhodou som bola v Londýne
a v kinách bežal film A Patch of Blue.
Pomyslela som si, že je veľmi pekný.
V tom čase som bola v Amerike na obálke časopisu Vogue
a tiež vo filme, ktorý bol v nezávislých kinách.
Potom som šla so L.A. a stretla Sidneyho.
Bol veľmi milý.
Šli sme na obed a to bolo všetko.
Vtedy som bola zasnúbená s niekým iným,
ale...
Ako si hryzieš peru...
Netrvalo dlho
a keď sme začali spolu na filme pracovať,
zistili sme, že nás možno spojili sily väčšie než my sami.
Tentokrát som bol pripravený prežiť príbeh lásky,
aký som videl v manželstve svojich rodičov
na začiatku svojho života.
To, že spolu natočili film,
bolo súčasťou príbehu, ako sa spoznali.
Ja si pamätám príbeh toho, ako sa stretli.
Rodičia sa vzali,
až keď sme so sestrou mali dva a štyri roky.
Boli sme s mamou u doktora.
A myslel si, že je naša pestúnka.
Prišla domov a povedala: „A stačilo.“
DCÉRA
„Vezmeš si ma a vezmeš si ma tento týždeň.
A bude.“ A ten týždeň sa vzali.
Bolo to u nás doma.
Uprostred obradu
malá Sydney, ktorá mala dva a pol roka, prišla a potiahla Sidneyho za sako.
„Oci, oci, čo robíš?“
A niekto povedal: „Ocko a mama sa berú, zlato.“
A ona: „Aha, dobre.“
A bolo. Vzali sme sa.
Keď sme vyrastali, mnoho rodín okolo nás,
a veľa našich priateľov, bolo zmiešaných.
Rodičia boli prezieraví
a obklopili nás inými zmiešanými rodinami.
Boli sme mala skupinka a navzájom sme sa dobre poznali,
a hrali sme sa spolu, takže sme mali pocit, že to je normálne.
Quincy a Peggy. Kidada a Rashida.
To boli naši najlepší kamoši.
Boli to naše druhé sestry, rodičia a rodiny.
Dokázali nás ochrániť
pred tým, čo si o tom myslí širší svet.
Otec nás nerozdeľoval. Nepovedal:
„Toto je jedna rodina a toto druhá.“
Tvrdil, že obe rodiny sú jeho.
A dal si záležať, aby sme vedeli, že sme jedna rodina.
Bol výborný otec.
Bolo nás šesť a všetci...
O všetkých bolo postarané.
Pomohlo aj to, že si vzal dve fantastické ženy.
A veľmi, veľmi sa podobali.
Joanna a moja mama si boli podobné,
v tom, že obe mali veľké srdce.
Veľké srdce a záležalo im na ich rodine.
Jeho mama mu vždy hovorila:
„Postaraj sa o deti a postaraj sa o rodinu.“
DCÉRA
A do dnešného dňa
to presne robil.
Vštepil to do nás všetkých,
aby sme sa navzájom chránili.
Začiatkom 70. rokov sa naskytla Poitierovi príležitosť,
ktorá mu mnohými spôsobmi zmenila život.
Zavolal mu Harry Belafonte, s ktorým sa nerozprával
od vraždy Martina Luthera Kinga v roku 1968.
Ako si ma našiel?
Spýtal som sa tvojho koňa.
Harry zavolal Sidneymu a povedal: „Mám pre teba projekt.“
Ani neviem, či k tomu potreboval niečo dodať.
Ozval sa mu šiesty zmysel a povedal:
„Dobre. Kde? Kedy? Budem tam.“
BUCK A KAZATEĽ
RÉŽIA
Sidney vtedy režíroval prvýkrát.
Keď sme pôvodne mali natáčať,
Sidney nebol režisér.
Táto úloha mu bola pridelená
asi týždeň po začiatku natáčania.
Čo sa stalo s pôvodným?
Po prvom týždni natáčania mi Harry povedal:
„Asi budeme musieť vymeniť režiséra.“
Nerozumel štruktúre materiálu.
Štruktúra materiálu
preplietala americko-indiánsku kultúru s africko-americkou.
Nikdy sa nestalo, že by som natáčal film
a pozorne nesledoval režiséra.
Keď som to robil mnoho, mnoho rokov,
veľa som odpozoroval.
Prevzal som režisérske opraty a týždeň som režíroval.
Columbia Pictures sa pozreli na moju prácu
a poslali mi odkaz.
Povedali: „Chceme, aby ste pokračovali s réžiou,
čo sme videli, nám vyhovuje.“
- Akcia. - Buď požehnaný.
Som reverend Willis Oaks Rutherford
vyššieho a nižšieho rádu cirkvi svätého vyznania.
Odkiaľ ste, reverend?
Okres Sunflower, Mississippi.
- Strih! - Ježiši Kriste.
Ďakujem. Skvelé.
- Dobre. Hore. - Ideme.
- Ideme od začiatku? - Áno.
Dobre, od začiatku.
To bola scéna z filmu Buck a kazateľ,
ktorý čoskoro bude vo vašich kinách.
Aké bolo režírovať Harryho?
Bol hviezdou? Mal hviezdne ego?
Som veľmi rád, že sa pýtate.
Chémia medzi Sidneym a Harrym bola skvelá.
Vidno, že sa majú radi,
že je medzi nimi náklonnosť.
Mnohých ľudí to prekvapí,
ale bol to najviac spolupracujúci herec,
s akým som pracoval.
A pred desiatimi miliónmi ľudí, ktorí nás dúfam sledujú,
ti chcem poďakovať.
Ako najvplyvnejší černošský herec v Hollywoode,
a jeden z najvplyvnejších hercov v Hollywoode
bolo skvelé, že prevzal réžiu.
A aj druh filmu, ktorý natočil,
lebo film bol o černochoch na západe,
čo bola nová téma,
ktorá v pop kultúre nebola spracovaná
a ak, tak len ľahostajne.
Urobili sme z toho zábavu s výpoveďou.
Mysleli sme si, že černosi tvorili dôležitú úlohu
v budovaní západu.
A chceme, aby to černošské deti videli.
Nezabudnime, čo Sidney dokázal ako filmár.
Všetky tie filmy a príležitosti...
Netočili by sa z tej perspektívy,
ak by nebolo Sidneyho, tie príbehy by sa rozprávali inak.
„Ja som Buck.“
Ja som Buck.
Už nikdy nebol veľkolepým hercom,
akým bol v 60. rokoch.
Už nikdy nebol rovnaká mega hviezda.
Na druhej strane stvárňoval vodcovské role
v černošskom Hollywoode v 70. rokoch,
čo vytvorilo nové príležitosti
pre tých po ňom.
Ak by v tomto odvetví bola rovnosť príležitostí,
mali by sme 15 Sidney Poitierov a 10 či 12 Belafonteov, ale nemáme.
Možno naopak. Pätnásť Belafonteov a...
Pozor. Pozor.
V roku 1969 sme sa stali obchodnými partnermi
spolu s Paulom Newmanom.
Založili sme spoločnosť First Artists,
bola inovatívna v tom, že herci mali kreatívnu kontrolu,
úplnú kreatívnu kontrolu nad filmami, ktoré sme točili.
Nedostali sme peniaze dopredu,
ale zarobili sme ich len vtedy, keď bol film úspešný.
Na plate mi nezáležalo.
Len na kreatívnej kontrole.
Bolo mi cťou byť jedinou ženou
a som veľmi hrdá na spoluprácu so Sidneym.
Založiť produkčnú spoločnosť bol veľký a odvážny krok,
ako černoch v Hollywoode.
Ľudia si podľa mňa mysleli,
že by mal byť rád za to, čo má.
„Dostávaš veľa rolí. Si v pohode.
Nemusíš sa stavať do pozície moci,
kde vytváraš prácu.“
Bol to ďalší proaktívny krok, aby šíril svoj odkaz.
Všetci sme chceli,
aby sme mohli točiť filmy, aké chceme.
Sami ich vytvoriť, vybrať materiál.
Natočil som V meste v sobotu večer, Urobme to znovu, Akcia.
Boli to výborné filmy.
Podľa mňa to bola fakt super vec.
Jasné? Bolo fakt super,
keď sa ocko stal režisérom.
Chápal tomu odvetviu
a vedel, čo treba urobiť a čo sa dá urobiť.
Veľmi si uvedomoval, že v jednej chvíli
nebolo na pľaci veľa Afroameričanov.
Nikdy. A nikde.
A založil spoločnosť, aby to napravil.
Mali by sme zdôrazniť,
že mnohým černochom dávate prácu v zákulisí.
Nemáme len nesmierne talentovaných černošských hercov...
Áno. Mame 1300 černochov
pracujúcich na filme.
Štáb atmosféry, technici a tak.
Z toho je 1276 mojich príbuzných.
Výborne.
Sidneymu záležalo na černochoch.
Ako by mohol režírovať film,
ak by všetci pred kamerou boli černosi
a všetci za kamerou belosi? To by neurobil.
Ani náhodou. To Sidney nerobí.
Sidney si dá záležať, aby boli černosi všade,
kde môžu za kamerou pracovať.
Za kamerou trvá vaša kariéra dlhšie
ako pred kamerou.
Na Poitierovi ako hercovi je zaujímavé,
že posúval loptu ďalej.
Nie je to len o tom, že on je ten hlavný.
Teším sa na prácu režiséra.
A že môžem v tej oblasti rozhodovať.
Teším sa na prácu so scenárom a s hercami,
a na vytváranie nálady.
Teším sa na tvorenie obrazu.
Ako herec také vízie nemám.
Vyšiel som na všetky hory, čo som chcel ako herec.
Jeden večer som kráčal po 3. avenue v New Yorku.
V kine hrali film Urobme to znovu.
Vošiel som a stál vzadu.
Bolo plno, stál som vzadu a sledoval reakciu.
Boli tam černošky.
Sedeli tam a na plné hrdlo sa smiali.
UROBME TO ZNOVU, 1975
Keď videli tie postavy, boli nesmierne šťastné,
lebo sme vytvorili postavy, ktoré mohli prijať.
V reakcii na to
som sa rozhodol, nájsť v tom niečo viac.
Komédie sme sa snažili natočiť tak,
aby ľudia, ktorí ich budú vidieť,
v nich videli seba
a prijali to.
Zo Sidneyho Poitiera sa stal režisér komédií.
Tomu hovorím nepravdepodobný zvrat udalostí.
Stal sa z neho významný režisér komédií a natočil film,
s veľmi nestálym, ale charizmatickými černošským komikom.
Odsudzujem vás na 125 rokov
v súdnej väzbe
- nápravného zariadenia. - Čože?
Keď vidíte Poitierove filmy, ktoré režíroval,
nemá skvelý vizuálny štýl.
Ale skvelo režíruje výkony.
RÉŽIA
A vytvorí priestor, kde je Gene Wilder strašne vtipný,
aj Richard Pryor je vtipný.
My nie... Ja nie.
- Náš právnik nám kázal prísť. - Ja nie.
- Ja... - Žartuje.
- Povedal... - Neurobili sme to.
- Neurobili. - Máte správny prípad?
Nikto by nepovedal,
že jeho najväčší režijný úspech bude komédia.
Chlap, ktorý nás doviedol k Denzelovi a Wesleymu,
nás doviedol aj k Robertovi Townsendovi
a Keenen Ivory Wayansovi,
lebo bol prvým veľkým hollywoodskym režisérom komédií.
BLÁZNI VO VÄZENÍ ZAROBILI STO MILIÓNOV
- Pozdrav ocka. - Ahoj.
Stoj tu, Anika.
Vidím ťa, Sydney.
- Čo vidíš? - Teba.
Tam sú peniaze.
To sa hovorí na pľaci.
Usmej sa. Dobre.
Sydney P.?
Veľmi na ňom obdivujem,
že veľakrát,
keď hercova kariéra začne upadať,
začne sa chytať všetkého, čo mu príde do cesty,
lebo chce byť stále relevantný
a stále pracovať ako herec.
A otec nič z toho nerobil.
Šiel som bokom.
Človek by v živote vo svojich posledných chvíľach
nemal čeliť skutočnosti,
že strávil celý svoj život
v úzkej chodbe.
Mnoho rokov som mal úžasnú kariéru.
Nehovorím, že by pokračovala rovnakým tempom.
Ale keby áno, prišiel by som o možnosť
byť úplným človekom, viete?
Úspech nás môže izolovať.
A to som nechcel.
Chcel som vedieť, aké to je režírovať film,
tak som ich päť či šesť režíroval.
Chcel som vedieť, aké to je film produkovať,
pár som ich produkoval.
Narodil som sa so zvedavosťou,
ktorá ma ako dieťa dostala do problémov, ale prišla mi vhod,
keď som dospel.
A dúfam, že táto zvedavosť
so mnou ostane celý život.
Príjemca Ceny za celoživotné dielo 1992
Sidney Poitier.
CENA ZA CELOŽIVOTNÉ DIELO 1992
Sidney pre mňa vždy predstavoval obrovský maják
na výbežku niekde v tme.
Jasné svetlo.
Povedal som mu, že keď som vyrastal,
sústreďoval som sa na to svetlo, ktoré ku mne vysielal.
Žiadne iné svetlo nebolo také jasné
a také isté,
a žiadnemu som tak neveril ako jemu.
Pred štyridsiatimi rokmi, v zime 1945,
Sidney Poitier vošiel do malého divadla v Harleme.
Bolo to divadlo American Negro Theatre.
Sidney mnohými spôsobmi prelomil šablóny.
Sidney podal najlepší výkon, aby sme mohli aj my.
Je to naozaj skvelý muž.
Je skvelým príkladom toho, ako by mala vyzerať mužnosť.
Vo svojej kariére dokázal mnoho.
Prešiel si mnohým,
aby mohol povedať...
RYTIERSKY TITUL 1974
„Všetko som dokázal. Všetko, čo som mohol.
Teraz sa chcem len obzrieť dozadu a povedať si,
že som urobil morálne správnu vec.“
JAPONSKÝ VEĽVYSLANEC
A to aj urobil.
Sme priateľmi mnoho rokov.
So žiadnym človekom som toho toľko neprežil.
A som veľmi, veľmi hrdý na to, čo dosiahol
ako umelec a ako občan.
Mám veľmi veľké šťastie, že si môj priateľ.
A mám ťa rád.
Oscara získava Denzel Washington.
CENY AKADÉMIE 2002
Oscara získava Halle Berryová za Ples príšer.
Bože môj. Bože môj.
Ten večer bol pre mňa významný.
Bol ohromný.
Aj preto, že Denzel vyhral
a Sidney získal čestného Oscara.
Vedela som, že to inšpiruje mnohých ľudí.
Všetkým vám ďakujem z hĺbky srdca.
Snažím sa Sidneyho dobehnúť 40 rokov a konečne ho mám.
A ten istý večer dostane Oscara aj on.
Pamätám si, že sa postavil.
A boli sme od seba ďaleko.
Akoby mi podával štafetu, dalo by sa povedať.
Vždy pôjdem vo vašich šľapajach.
Nič na svete by som neurobil radšej.
Nič na svete. Boh vám žehnaj.
Nikto nie je ako on. A nikdy už nebude.
Hovorí sa, že Sidney Poitier nerobí filmy.
PREZIDENTSKÁ MEDAILA SLOBODY 2009
On robí míľniky. Míľniky pokroku Ameriky.
Poitier raz povedal, že ho ženie vpred,
aby sa stal lepším človekom.
Dokázal to a zároveň urobil z nás všetkých o niečo lepších ľudí.
Je to človek, ktorý na tento svet prišiel,
aby ho posunul, zmenil a otriasol ním,
aby dal ľuďom, čo potrebujú,
aby sa mohli pohnúť vpred a zmeniť svoje životy.
Sidney Poitier je veľmi mocnou silou.
A na energii je úžasné,
ako hovorieval môj dedko, že energia sa nedá zabiť.
Energia sa nikdy neskončí.
Všetko, čo Sidney vytvoril, bude vždy tu
a vždy to bude rásť.
A... to je ale krásny život.
Všetci ti gratulujeme, Oprah,
za posledných 20 rokov
a za svetlo, ktoré si priniesla a ktoré tak jemne svieti,
na tých, ktorí to najviac potrebujú.
Som súčasťou jeho odkazu,
rovnako ako všetky ostatné životy, ktorých sa dotkol.
Každý človek, ktorý cítil, ako sa v ňom niečo pohlo, alebo otvorilo,
pri pozeraní Pánu učiteľovi z lásky
alebo vo filme Hádaj, kto príde na večeru
alebo keď sledoval, ako vyskočil z vlaku
a ostal s Tonym Curtisom,
a pomyslel si: „To by čierny urobil?“
To ho vystihuje.
Každý život, ktorého sa dotkol.
Viac nemám.
Mám ho veľmi rada. Veľmi veľmi rada.
Je to pravda.
Môj život by bez neho nebol rovnaký.
Prešiel som dlhú cestu.
Naozaj dlhú, dlhú cestu.
A som na to hrdý.
Som tu, aby som bol...
najlepší manžel, najlepší starý otec,
najlepší otec, najlepší prastarý otec.
Snažím sa do nich vložiť všetko, čo v sebe považujem za dobré.
Naozaj, naozaj sa snažím
byť zajtra lepší,
než som bol dnes.
Lepšia ľudská bytosť.
Nie lepší herec, len lepšia ľudská bytosť.
A keď zomriem, nebudem sa báť, že som žil.
Preklad titulkov: Zuzana Šplhová