Downloaded from YTS.MX
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Jag är så glad och hedrad över att få vara här ikväll
Official YIFY movies site: YTS.MX
och presentera en av mina bästa vänner tillika en av mina favoritkomiker:
Sheng Wang!
Ali Wong, hörni.
Tack så jättemycket.
Jag är glad och tacksam över att få vara här.
I takt med att man blir äldre, gör man mycket för första gången.
Så är det att växa upp.
Men ibland gör man saker som man aldrig kunde ana.
Jag köpte nyligen ett par byxor på Costco.
Det är stort. Det är ett nytt kapitel i livet.
När man köper byxor på Costco, så bryr man sig inte längre.
Då slutar man bry sig om sitt ego och ger sig ut på en själslig resa.
Eller hur?
Man hör ofta folk säga: "Jag bryr mig inte om vad andra tycker."
Det är bara tomt prat,
tills man berättar om sitt byxköp på Costco.
Det är så man vet att en snubbe inte bryr sig på riktigt.
Han ville ha Kirkland-byxorna.
Låt honom vara.
När man ser nån i Kirkland-byxor, vet man två saker:
Hen gör vad som krävs för att överleva.
Men hen är inte längre rädd för döden.
Costco lär en att släppa taget.
Innan jag går in i affären, brukar jag meditera och peppa mig själv.
Jag vet att det är en fientlig miljö.
Man vet att orättvisa kommer att ske.
Det kommer rent av att bli elakt.
Säg ifrån om man kan men acceptera det som är – det är Costco.
Om jag inte hittar en parkeringsplats på högst åtta minuter, åker jag därifrån.
"Släpp det. Idag är inte rätt dag."
Må så vara. Jag respekterar Costco som jag respekterat havet.
Jag styr inte över det. Det gör månen och tidvattnet.
Costco är större än oss.
Det är mycket som håller på att förändras.
Jag insåg nyligen att den chokladbit jag har som favorit
numera är Mounds.
Överraskande, va?
Alla vi vet
att det är äckligt.
Det är äckligt.
För de som undrar vad Mounds är, så är det som Almond Joy,
fast utan mandel.
Och ingen glädje.
Men massor av kokosnöt.
Godis med mycket fibrer.
Tänk om det innehåller prebiotika.
Mounds är ett dåligt namn.
Dess systerprodukt är Almond Joy
– en viktig ingrediens och en positiv känsla.
Almond Joy är inget dåligt namn. Nån gjorde sitt jobb.
Men vem godkände Mounds?
Såg hen produkten ens?
Den är brun och grov.
Mounds vore ett bra namn om det enda alternativet var Piles.
Jag äter Mounds på mitt eget konstiga sätt.
Jag öppnar förpackningen och häller upp en skål mandlar.
Det är två olika köp.
Sen skapar jag min egen glädje.
Jag stoppar mandlar i Mounds, mycket mer än i en vanlig Almond Joy.
Det blir riktigt knaprigt.
Sen äter jag det som medicin för hundar.
Jag kan skatta mig lycklig.
Det finns annat som man trodde att man skulle göra som aldrig lär ske.
Fram till nyligen
såg jag mig själv som husägare.
Jag såg mig själv äga fastigheter på båda kusterna.
Men nu tycker jag att det vore trevligt om diskhon var lite djupare.
Jag hälsade på en vän och sa:
"Jäklar! Den var rymlig, du. Du har ett bra liv. Grattis.
När du diskar ugnsplåtarna, svämmar diskbänken aldrig över, va?"
Hoppsan.
"Du anar inte hur jag lever. Vi är olika du och jag."
Det är otroligt hur mycket vatten som rymmer i en ugnsplåt.
Man blir alltid förvånad.
Det är som en optisk illusion.
Den är så tunn att man inte ser den som ett hot.
Man är trött och slappnar av lite väl mycket.
Och då smäller det. Åh nej! Plötsligt badar vitaminerna i vatten.
Ge hemmafrun en ugnsplåt istället för en hink nästa gång.
När jag var yngre gick jag förbluffad in i en bokhandel.
Jag brukade tänka på allt som jag skulle lära mig.
När jag som vuxen går in i en bokhandel,
tänker jag på allt jag inte kommer att lära mig.
Det är jobbigt att se ens enfald i alfabetisk ordning.
Jag gillar inte det.
Jag ser de böcker personalen rekommenderar och vet bara att det är Brians favoriter.
Det är överväldigande med så mycket kunskap.
Den är där, men man kommer inte åt den.
Den retas, ungefär som en strippklubb för vishet.
Jag försöker göra det till en vana att läsa varje kväll.
Problemet är att jag somnar för fort.
Böcker är starkare än melatonin.
"Skaffa en bok. Den innehåller 50 milligram per sida.
Det är naturligt och verkar snabbt. En biverkning är kunskap.
Åtta timmar är inga problem. Lägg bara boken på nattduksbordet.
Om man vaknar mitt i natten, somnar man om när man ser den.
Nej tack. Det är läggdags."
Jag har läst en bok i några veckor. Jag är kvar vid förordet.
Boken har inte ens börjat.
Det räknas inte så länge sidnumret består av bokstäver.
Jag tar alltid med en bok på turnéer, till stranden och picknicken,
men jag läser den inte.
Jag är inte särskilt beläst, men mina böcker reser mycket.
De har det bra. "Jag ska visa er världen."
Jag måste bli bättre på att planera min tid.
Jag vet inte i hur många år till jag kommer att leva,
men i den takt som jag läser nu, hinner jag nog med åtta till.
Jag måste välja med omsorg.
Jag fick ett mejl från The New York Times: "73 böcker att läsa i sommar."
"Ni känner inte mig."
Avsluta prenumerationen.
Sjuttiotre böcker.
I sommar kommer jag att läsa en bok eller det där mejlet.
Det går för långsamt.
Jag läser för långsamt. Om man ändå kunde koppla upp sig.
Som i The Matrix. Jag vill ha en sån där ingång.
De 7 goda vanorna.
Jag skjuter upp saker. Det är ett stort problem.
Jag har inte ens skrivit klart skämtet.
Så allvarligt är det.
Jag är rädd att min bucket list kommer att bestå av ogjorda ärenden.
Vore det inte sorgligt om läkaren sa: "Du har bara några månader kvar",
och jag måste skynda mig att rama in några fotografier.
"Jag har levt med tomma vägar som en slags mördare."
Ett mål som jag länge har jobbat mot är att få bättre hållning.
Men det är riktigt svårt.
I hela mitt liv har jag gått hopsjunken för att jag är så ödmjuk.
Jag är en schysst kille.
Jag anser att det är standarden.
En person som står rak i ryggen gör inte det naturligt.
Hen gör det med flit. "Försöker du provocera mig?
Jag kan också låtsas att jag tror på mig själv."
Jag har gått hopsjunken så länge att det känns normalt och skönt.
Jag sänder ut rätt budskap: "Gör inte den här killen illa.
Han är redan slagen."
Då känner jag mig trygg.
Ursprungligen kommer jag från Texas. Jag växte upp i Houston.
Jag gick i samma skola som Beyoncé.
Sjukt, va? Beyoncé.
Och jag.
Helgalet. Bara Beyoncé i sig är stort.
Men så kommer även Sheng Wang från samma stad. Vilken talang!
Det måste ha varit nåt i vattnet.
Jag uppfostrades buddhistiskt, men jag är väldigt öppensinnad.
Jag besöker gärna en kyrka om den har en basketplan.
Så tränar jag. Jag spelar basket för min kondis skull.
Men inte med vilka som helst.
Varje tisdag träffar jag en viss grupp vänner i parken.
Alla vi suger, och ingen vill bli skadad.
Vi spelar snällt. Inga psykningar, men jag fnissar mycket.
Hjärnan vill göra så mycket, men kroppen lyder inte.
När jag får bollen tänker jag:
"Nu ska jag dribbla,
göra en vändning och snurra bollen på fingret."
Men kroppen tycker att jag ska passa bollen bort från planen.
Kontring. Dags för fniss.
Det är en allmän plats.
Jag kan inte bestämma om andra vill lira basket,
men jag märker på en gång om jag inte vill spela med nån.
Ett varningstecken är tränade personer.
"Jaså, du är hälsosam? Vad bra för dig. Du är säkert skicklig.
Men det handlar inte om det.
Jag och mina vänner är här för att vi är sjuka.
Högt blodtryck och kolesterolvärde, diabetes, fettlever.
Vi vill inte spela matcher. Vi uppehåller bara döden.
Kom tillbaka med ett läkarintyg."
Jag älskar dem. De är oerhört viktiga för mig.
De är min konstigaste grupp vänner.
De är alla vuxna män
som jag träffade i parken.
De är mina parkkompisar.
Om jag skulle vilja göra en stöt, så räknar jag med dem.
Vi har lirat basket i mer än åtta år, men ingen vet vad nån heter i efternamn.
De vet knappt vad jag heter i förnamn. Jag heter Sheng, men de säger Chang.
Dessutom har vi olika bakgrunder och kompetenser.
Vi har alla de olika karaktärer som behövs för att göra en stöt:
En svart snubbe som säljer dyr belysning.
Han har tillgång till rika kändisars hem i Los Angeles.
En ekonomisk rådgivare från El Salvador som vet hur man tvättar pengar.
En mexikansk polis som vet hur man stör ordningsmakten.
En annan snubbe utan tekniska kunskaper, men han är vit.
Jag vet inte vad han kan göra,
men han är en i gänget.
Det är viktigt med mångfald.
Jag kan inte spela basket i boxershorts längre.
Jag måste ha kalsonger nu för tiden.
Min kropp håller på att förändras.
Jag har insett att mina kulor försöker rymma.
Jag har varit för snäll och gett dem för mycket frihet.
Nu vill de bli självständiga.
Men jag måste kväsa upproret.
Strama tyglar.
Jag vet detta eftersom vi lirade en dag,
och då slog kulorna mot insida lår.
Man hörde ett högt klappande.
Jag skämdes.
Jag visste vad som skulle hända härnäst. Nån ropade: "Foul!"
Jag var tvungen att förklara att det var jag som var offret.
Och förövaren.
En foul för att bollen var fri.
Så…
Jag var tvungen att köpa kalsonger.
Jag har inte haft kalsonger sen grundskolan.
Så jag var nyfiken på vad som hade förändrats.
Jag undersökte saken och hittade ett par kalsonger utan gylf.
Det var intressant.
Jag använder inte gylfen.
När jag måste kissa, hinner jag inte trä nålen.
Jag måste skynda till urinoaren.
Jag hinner inte leta efter den hemliga luckan.
Så jag köpte de nya kalsongerna utan gylf.
Men när jag öppnade förpackningen, trodde jag att det var trosor.
Vad är skillnaden? Det var mjuka, svarta trosor.
Men det var inte vad jag ville ha.
Visst, de var i min storlek.
Men de var för sexiga.
Jag känner inte mig så väl.
De går lågt över midjan men högt här på sidan.
De omsluter höfterna och insida lår. Jag har aldrig blivit lika omkramad.
Man känner sig mäktig.
Tack vare trosorna, fick jag bra hållning direkt.
Plötsligt började jag röra på höfterna. Jag började…
Det var trosorna och deras ande som färdades genom mig.
Jag var bara en farkost.
Vi borde ge oss själva en chans att vara lyckliga.
Och som samhälle vore det nog bäst
om vi godtar hoppsasteg som ett alternativ till joggning.
Det vore väl en bättre värld?
Det är synd att vi inte tar den chansen till lycka.
Hur långt måste man springa innan man känner eufori?
Ingen vet. För långt.
Hoppsasteg gör en glad på en gång.
Föreställ er att hoppa hoppsasteg med era tre bästa vänner.
Axel mot axel i formation.
Som i Glee.
Ni är snygga och rör er snabbt. Det är effektivt.
Jag var på en bar innan showen.
En tio minuters promenad, åtta minuter med hoppsasteg.
Jag var här i god tid.
Jag var sen med att ta hand om min kropp.
Jag började precis använda
en tillräckligt stor mängd lotion.
Förstår ni vad jag menar? Att återfukta kroppen ordentligt.
Det kräver mycket lotion.
Jag brukade tro att jag inte förtjänade så mycket.
Jag använde en blygsam mängd.
Jag började uppifrån, och det fick benen lida av.
Sen blev jag Costco-medlem.
Costcos lotion är riktigt prisvärd.
Den säljs i en stor flaska och är försedd med en pump.
Men när det bara finns en tredjedel kvar, slutar konstruktionen att fungera.
Åh, nej! Det finns lotion kvar, men den kommer inte ut genom pumpen.
Pumpen är förstörd.
Då måste man skruva upp locket och använda pumpen som en oljesticka.
Det gillar inte jag.
Att börja doppa istället för att pumpa gör en ödmjuk.
När jag pumpar, känner jag mig obekymrad och rik.
Bom, bom, bom!
"Behåll växeln."
Men när jag doppar…
"Jag är ett smart djur.
Jag kan använda verktyg."
Man måste vrida och dra på samma gång. Som att bre en smörgås med en ätpinne.
Jag har kroppslotion och ansiktslotion. Jag har till och med en ögonkräm.
Då tar man det steget längre.
Ögonkrämer är inget skämt. De kostar mer.
Mer än nån lotion som ni nånsin har köpt, men de säljs i pyttesmå förpackningar.
Det är ett köp man måste försvara, så man applicerar krämen med ringfingret.
Det är det mjukaste fingret för att det är det lataste fingret.
Det petar inte, pekar inte och svär inte.
Det…
Det är bara…
Det duger bara till att ingå löften och till ögonkrämer,
som man applicerar varsamt med en lätt gapande mun. Så här:
"Jag hoppas den funkar.
Så dyr."
Jag har haft koll på en rynka som har varit aggressiv på sistone.
Här är den, och jag kan inte stoppa den.
Jag försöker muta den: "Det är ögonkräm. Du kan få av mig
Den är bara för dig. Ingen får veta."
Det finns alltid lite ögonkräm kvar som man inte vill ska gå till spillo.
Så jag säger som en välvillig kung: "Ät upp, era bönder."
Jag sover på ryggen.
Man ska visst inte sova med ansiktet mot kudden. Det förvärrar rynkorna.
Så jag sover på ryggen, men jag föredrar inte det.
Det är så trist och omysigt. Man bara ligger där som en vampyr.
Det händer att jag vänder mig om
om jag haft en dålig dag eller om jag fyller år.
Jag vill unna mig.
Min nya last är inte att jag röker,
utan att jag ibland är stygg och sover på mage.
Jag var nyligen med om en annan vuxenupplevelse.
Jag följde med när tjejen rutinmässigt skulle undersöka brösten för bröstcancer.
Det var hennes första gång. Jag visste inte mycket.
Under en mammografi, placerar man bröstet i en tortillapress.
Sen mosar man det flera gånger.
Det är brutalt. Jag blev chockad.
"Är du läkare eller lagar du tutt-panini?"
Det är smärtsamt.
Första gången de mosade hennes bröst, så fjärtade hon.
Alla blev förvånade.
Hon gjorde vad hon var tvungen att göra: Hon försvarade sig.
Hon blev attackerad.
Hon besegrades inte särskilt behagligt.
Man kan fly eller illa fäkta, men det finns ett tredje F-alternativ.
Det lär man sig inte i skolan, det lär man sig på gatan.
När jag hörde…
…fjärten…
…kände jag oerhörd empati.
Jag kände medlidande. Jag visste att hon kände sig sårad.
Vi har ungefär lika hög smärtgräns,
men hennes rädsla för att fjärta bland folk är mycket större än min.
Så mycket sved det.
Det är för mycket.
Vi är hos läkaren för hälsans skull. Det ska inte behöva vara så våldsamt.
Så är det inte för killar.
Hur undersöker läkare män? De tar på kulorna.
De stoppar ett finger i rumpan.
Det är lugnt.
Det är relativt varsamt. Mig gör det inget.
Det är för hälsans skull.
Jag kanske misstar mig, men jag tror att vi killar har undersökt oss själva.
För skojs och kunskaps skull.
Lär känna dig själv.
Min poäng är att det ska vara lika enkelt för alla att få den vård man behöver.
Det skulle inte vara så här om det hade varit tvärt om.
Killar skulle inte gå med på en sån undersökning.
"Vi ska se om du har cancer, och då måste vi mosa dina kulor."
Då skulle jag säga: "Du…
Jag har nog inte det.
Jag mår bra. Jag känner mig rörlig.
Det är ingen fara. Vi ses nästa gång."
Dagens läkemedel är helt fantastiska.
Men hur många gånger till måste man läsa en artikel
om att man har hittat ett botemedel för cancer som bara funkar på råttor?
Kan vi sluta publicera det?
Det hör väl inte hemma i en tidning för människor?
"Nej, du.
Det är råttnyheter.
Klassiska råttnyheter."
Vad roligt för råttorna. Klart att de ska få veta det.
Men låt oss vara utan den informationen.
Jag upptäckte att 99,6 procent av all den forskningen
inte gäller människor.
Vi lägger oräkneliga dollar och timmar på att forska fram läkemedel för fienden.
Vi vet mycket om råttor just nu.
Vi som inte ens kan bota en förkylning.
Men du som är en råtta med diabetes, eksem och gikt…
Du har inget att oroa dig för.
Du kommer att leva ett bra liv. Vi hjälper dig.
Det är bra att vara råtta just nu.
Men det är svårt att vara människa. Sjukvården i det här landet är dystopisk.
Om man skadar sig i USA, så måste man skada sig rejält.
Illa nog för att överskrida självrisken.
Helst i januari.
Då har man betalat för hela året.
Det är så man ska göra.
Skada er inte i december. Det gör bara nollor.
Jag har bara haft ett magiskt år då jag överskred självrisken.
Jag var så taggad: "Det här är inte ens mina pengar.
Det är nu jag ska passa på."
Jag träffade flera läkare samt en specialist för ett rumpproblem.
När den inbokade tiden närmade sig, var problemet nästan borta.
Jag var säker på att det var lugnt.
Men jag gick dit ändå, och läkaren bekräftade vad jag trodde:
"Ja, du mår bra, men jag skulle kunna ta en närmare titt."
Det behövdes inte.
Jag kände redan sinnesro, men så kom jag att tänka på självrisken.
Och på alla gånger som försäkringsbolaget hade tvingat mig att betala.
Så jag sa: "Vet du vad?
Hämta glidmedlet.
Vi kör!"
Om jag har betalat inträde, tänker jag åka alla åkattraktioner.
Även de dåliga. Jag stannar tills de stänger.
Vi gjorde det.
Vi gjorde grejen.
Men vi lärde oss ingenting.
Det var inte nödvändigt.
Hon debiterade försäkringsbolaget, och jag vet att hon fick betalt.
Men jag blev inte lika tillfredsställd som jag ville.
Vägen till ekonomisk rättvisa går förmodligen inte genom rumpan.
Det känns inte som en seger
när man ligger på sidan och blir fingrad av läkaren.
"Just det, Blue Cross.
Det kallas för hämnd."
Jag försöker alltid vinna över systemet.
Även på ett orimligt sätt.
Därför äger jag en juicepress som jag inte använder.
Nån gång i sitt vuxna liv,
inser man att man behöver näring.
Men man kanske inte vill äta nyttig mat.
Man vill ta en genväg och upptäcker grön juice.
"Om jag dricker juice, löser jag mina problem."
Men så inser man att man inte har råd att köpa juice.
"Jag tjänar inte en juicelön."
Vilket stressande inköp, va?
Så man räknar.
"Om jag köper en juicepress, kan jag över tid spara en miljon dollar."
Det är en icke-fråga.
Man berättar om planen för sina vänner,
och då vill de ge bort de pressar som de inte använder.
Aningslös som man är, tackar man nej.
"Nej tack. Det är inte rätt sort.
Jag förstår att den inte används längre. Jag ska köpa det allra bästa misstaget."
Så man lägger 400 dollar på en råsaftcentrifug.
Man köper färska ingredienser på marknaden.
Så färska att de är jordiga.
Det är rätt kvalitet.
Frukten är inte glansig på marknaden. Den har en matt yta.
Man tar med sig skörden hem och skrubbar och sköljer den.
Man skär upp den i bitar, gör juice och diskar.
En timme senare tänker man: "Det där gör jag aldrig om.
Det finns inte en chans.
Det var kul att leka Jamba Juice en gång, men det blir inget mer för mig.
Det är över."
Det var kört för maskinen.
Jag ställde den ovanpå kylskåpet
vid allt flottigt damm.
Det stannar där för alltid. Det försvinner aldrig.
En dag har det blivit olja.
Det känns inte bra att ha 400 dollar ovanpå kylskåpet.
Men jag ser det som engångsterapi.
Jag är botad nu.
Nu köper jag juice i affären. Det är inga problem.
"Tio dollar för en flaska? Vilket bra pris.
Jag har varit vid frontlinjen. Jag vet vad som krävs.
Tack för tjänstgöringen."
Jag lägger för mycket tid och energi på små beslut.
Jag var och åt friterad kyckling till lunch på Popeyes.
Det är ren och skär njutning för mig, så jag utvärderade alla menyer.
Jag ville få störst njutning till bästa pris.
Medan jag funderar
kommer en kille in och beställer ett kycklingbröst,
två småbröd och en läsk.
Det var ingen meny.
Han sparade ingenting på den beställningen.
Jag var chockad.
"Är du på Popeyes och beställer à la carte?"
Jag vill bli lika rik en vacker dag.
Jag drömmer om att gå in på Popeyes och freestyla.
Jag ska inte ens titta på menyn.
Ge mig ett beat, så beställer jag från hjärtat.
Det är svårt att undvika snabbmat när man är ute på turné.
En kväll när jag kom till hotellet, var det bara Wendy's som hade öppet.
Det låg mittemot hotellet, men man behövde en bil.
Allt jag hade var pengar, hopp och mina ben.
Så jag hoppade hoppsasteg dit.
Jag var på bra humör och knackade på rutan:
"Så vi dök upp bägge två. Nu gör vi det vi kom för."
De blev inte glada:
"Vi kan inte servera dig till fots."
"Varför inte?" "För din hälsas och säkerhets skull."
Så jag sa: "Jag vill ju äta på Wendy's.
Varför nämner du det?"
De vägrade att servera mig.
Så jag beställde en Uber som körde mig runt restaurangen.
Jag var precis: "Hämta mig vid menyn och släpp av mig vid rutan."
"Är det din bil?
Ursäkta, jag ska hämta några nuggets."
Jag var nyligen på turné i Kanada.
I Kanada får man bara köpa alkohol i vissa statligt ägda butiker.
Jag visste inte det när jag var i mataffären.
Så jag köpte av misstag ett sexpack alkoholfri öl.
Ölen var rumstempererad. Det är ett varningstecken.
Men jag stoppade fem stycken i frysen.
En la jag i en skål med is. Den blev iskall.
Jag öppnade den och tog några klunkar. "Det var inte uppfriskande."
Jag tittade på burken: "Det är inte ens alkohol.
Det är i princip kolsyrad kornjuice."
Jag kände mig uppgiven:
"Det blir väl en nykter kväll. Det är väl läggdags snart."
Plötsligt hade jag druckit upp burken.
Jag drack de andra också.
Jag sänkte hela sexpacket.
Då insåg jag att jag inte har kontroll.
Jag lider av alkoholfri-ism också.
Det är illa. Jag kommer inte att klara mig.
Jag lär bli den första som dör av vanlig vätska.
Jag fastnar lätt i missbruk. Jag gillar att tänja på gränserna.
Min tolerans för gräs och alkohol är alldeles för hög.
Jag försöker få ner den.
En vän berättade nyligen om en drog som kallas för DMT.
Det är en kraftfull hallucinogen
som ska ge en uppfattning om hur döden kommer att bli.
Jag är öppensinnad nog att prova på det,
men jag vill aldrig utveckla tolerans för DMT.
Tänk om jag en dag dör en naturlig död.
Trekvart senare säger jag: "Alltså, jag känner inget.
Vad är det som händer? Ska vi dö, eller? Jag kan inte ligga här hela dan.
Vilka svaga grejer."
Kan ni tänka er att vara död och obrydd?
Jag är tacksam för att få göra ståupp.
Jag har tillbringat mycket tid i New York.
Man kan utvecklas som komiker där, men det är också svårt att leva där.
När jag flyttade dit,
visste jag inte att hyran måste höjas varje gång man förlänger hyreskontraktet.
Det visste inte jag.
I de flesta andra städer ger hyresvärden en några år
att hinna utveckla sig själv.
Det är rimligt.
Men i New York måste man bli 10 procent bättre på ett år.
"Det är bäst att du snor dig."
Tio procent är mycket.
Varje år! Snacka om mycket press.
Mina föräldrar pressade inte mig så hårt.
I New York kändes det som att jag försökte göra hyresvärden stolt.
Det kändes som att min dröm var att köpa hyresvärden ett hus.
"Det är han värd. Han pressade mig.
Han trodde på mig och valde mig till lägenhet 16."
Det finns många med- och motgångar i den här branschen.
En gång blev jag riktigt glad. Jag skulle få göra en show i Boston.
Jag var taggad.
Jag skulle få betalt, och de betalade för transporten.
Jag fick mejlet om tågbiljetten dit.
Biljetten kostade visst mer än mitt arvode.
Jag kände mig uppgiven. Jag fick mörka tankar: "Fasen…
Jag kanske borde bli ett tåg.
Det är kanske så jag kommer att lyckas.
Min brorson kommer bli glad att se mig.
Jag kommer alltid att bli årets farbror."
Jag gör det här delvis för att inspirera människor som honom
att följa sina drömmar.
Det är kul att vara en asiat-amerikansk komiker,
men det första asiat-amerikanska tuff-tuff-tåget?
Det är banbrytande.
Jag älskar mitt liv, men ibland saknar jag…
…mitt gamla, trygga jobb.
Jag jobbade på ett kontor.
Och det bästa med ett kontorsjobb är att man kan skriva ut.
Man kan skriva ut vad man vill.
Jag gick till jobbet för att få lön,
sjukförsäkring och skriva ut saker till mig och mina nära och kära.
Ni har en skrivare hemma. Det har vi alla. Men de ska bara användas i nödsituationer.
Skrivaren där hemma är urkopplad just nu.
Den är dammig och har bara cyan kvar.
Alla dokument blir blåa. "Är du arkitekt?"
Jag är elak mot mig själv när jag är hemma.
Jag övertalar mig själv att inte skriva ut saker: "Nej, du.
Memorera det istället."
Där hemma skriver jag bara ut vissa sidor. Alla sidor skriver man bara ut på jobbet.
Hemma väljer man sina sidor.
Dubbelsidigt.
Svartvitt.
Ljusaste möjligaste inställning. Utskriften ska vara osynlig.
Därför är det så kul på jobbet. Där skriver man ut hur man vill.
Man är sugen på att trycka på Ctrl+P hela dagen lång.
Man kanske inte har råd att leva sitt drömliv,
men man tror det på utskrifterna.
På jobbet kan man vara slösaktig
utan att känna ånger.
Man känner ingenting.
Har ni nånsin slängt dokument som ni precis har skrivit ut?
Ni skrev ut alla sidor, och nu har ni en härlig, liten hög.
Har ni nånsin slängt
varmt papper?
Det känns fel.
Man borde vänta på att det svalnar innan man slänger det.
"Det kom precis ut. Låt det leva ett tag."
Men ni tvekar inte. Kontorslivet har gjort er till gangstrar.
Visst är det konstigt på hur många sätt de försöker kontrollera en på kontoret?
Men man får skriva ut hur man vill. Är inte det konstigt?
De vet att vi måste ha nåt att vända oss till
när det känns som att vi inte har kontroll.
De kan inte ta kopiatorn ifrån oss. Den avvärjer revolten.
När de ber en att komma in på fredagen efter thanksgiving,
det är då jag säger: "Okej.
Då är det nog dags för mig att själv publicera mitt Gmail-konto.
Jag ska nog säkerhetskopiera det på papper.
Andra använder molnet, men jag ska använda träd."
Ni måste få veta en sak.
Jag har ett vändbart skärp.
Det skulle vara en hemlighet. Min kollega tror att jag har två skärp.
Ett vändbart skärp är ett som är svart på ena sidan och brunt på den andra,
och spännet går att vända.
Man kan alltså välja om man ska ha bruna eller svarta finskor.
Vänd på spännet, matcha klädseln och bli uppmärksammad.
Så får man ett försprång i livet.
Ett vändbart skärp är ämnat för den tiden i ens liv
då man är fin nog för att äga två par finskor,
men inte två skärp.
Det är en övergångsperiod. Ni ska få se.
En vacker dag har ni råd med två skärp. Men just nu får ni vända på spännet.
Jag är…
Jag är gudfar. Min vän utsåg mig som gudfar till sina döttrar.
Min flickvän är gudmor. Vi måste hålla ihop för barnens skull.
När era vänner börjar få barn, är det bäst att ni är beredda.
Ni måste vara beredda på att börja med högläsning igen.
Anta inte att det är nåt som ni klarar av.
Ni kan säkert läsa. Det är inte problemet.
Frågan är:
Kan ni skådespela?
Kan ni hitta på röster till olika figurer?
Kan ni sjunga och dansa?
Kan ni behålla självförtroendet
medan ni framför en hel föreställning utan att få nån respons?
Jag var hos en vän och trodde att vi skulle äta middag,
tills hen satte ner barnet och frågade: "Vill du läsa högt?"
Jag svarade: "Ska ni också lyssna?
Vem är övningen till för?"
Jag fick en bok som hette Dimity Duck.
Jag har aldrig läst den, men jag var självsäker:
"Dimity Duck.
Dimity Duck, hon vaggar och hon kvackar.
Hon viftar på sin stjärt, och hon flaxar när hon tackar."
Allt jag tänkte på var att inte låta som E-40.
Även om jag ville det.
Rimmen var riktigt grymma!
Jag ville hedra texten.
"Hon vaggar och hon kvackar.
Hon viftar på sin stjärt, och hon flaxar när hon tackar."
Den tid man tillbringar med barn är väldigt värdefull.
De berättar sanningar om en själv som ingen annan vågar göra.
Min guddotter sa en gång så här:
"Farbror Sheng, dina tänder är gula och dina armbågar är gråa."
Och jag sa: "God morgon.
Vi behöver inte lära oss fler färger. Du klarar dig bra som det är.
Det är dags att vi går vidare och lär dig hur man är finkänslig."
Och min brorson sa:
"Farbror Sheng, din andedräkt luktar fåglar."
Det har fastnat i hjärnan. Det försvinner inte.
Han kan rösta nu. Det har gått 15 år.
Det sårade mest att det inte betydde nåt.
Det var poetiskt abstrakt.
Min andedräkt var så dålig att han kom på en metafor.
Det är svårt att acceptera när barn är elaka.
De är så unga och oskyldiga.
De har inte indoktrinerats av religion, rasism och politik.
Det är rent och skärt hat.
Och man förtjänar det. De kom från Gud till en själv.
Jag var en gång på en bröllopsfest.
Jag trivdes.
En vän presenterade mig för sin systerdotter
som ville bli komiker, och min vän ville att jag skulle skoja.
"Nej. Vi är på ett bröllop. Det är inte rätt sammanhang eller publik.
Jag gör det inte."
Och då sa flickan: "Du är inte rolig. Du luras bara."
Det sved.
Det sårade mig djupt. Jag kunde inte skaka av mig det.
Har ett barn nånsin varit så elakt mot er att ni har drivits till vansinne?
Man funderar på hur man ska hämnas på ett tillåtet sätt.
Jag tänkte långsiktigt: "Du ska få se på fan så småningom.
Jag kanske slutar återvinna.
Jag kanske vill ha klimatförändringar.
Hoppas du gillar värme!"
Jag hanterar inte negativ energi så bra. Jag vill helst slippa det.
Senast jag tappade humöret rejält…
Då fick jag ett vredesutbrott
och slängde iväg ett par öronproppar i hotellrummet.
Om ni vet nånting
om ilska
eller fysik,
så vet ni att det inte är tillfredsställande
att kasta skum.
Det hjälper inte alls.
Man bekräftar bara att man är arg och så oerhört korkad.
Vi var på familjesemester.
Jag delade hotellrum med pappa. Jag visste att han brukade snarka.
Så jag tog med öronproppar.
Men när jag vaknade en natt, var en propp borta.
Jag kunde inte hitta den.
En enda öronpropp är värdelös.
Av ren frustration, slängde jag iväg den i mörkret.
När jag la mig i sängen igen, hittade jag den andra proppen där.
"Den hjälper inte nu." Så jag slängde iväg den också.
Jag la mig ner och kunde inte sova.
Efter en lång stund, väckte jag till slut pappa.
Där och då var det en svår situation.
Jag behövde förklara för en person som alldeles nyss var medvetslös
att hen hade varit ett as i tre timmar.
Hen fattar ingenting.
Hen tror av hela sitt hjärta att hen är oskyldig.
Faktum är att hen försöker få en att tro att man själv är monstret.
Pappa sa: "Vad är ditt problem?"
"Det är konstigt att du inte vet det.
Men jag har spelat in dig. Jag har en tre timmar lång…
Jag har en tre timmar lång dokuserie i vilken man hör dig dö en högljudd död.
Men i sista stund, väljer du livet igen. Du kom tillbaka till oss.
Om och om igen.
Du kväver och räddar dig själv om och om igen."
Det var rena skräcken.
Jag var en oskyldig åskådare.
Den första timmen var jag rädd och orolig.
Ibland upphörde snarkandet. Då kände jag lättnad.
Men jag undrade också:
"Är han död?"
Den andra timmen ville jag bara att han skulle välja mellan liv och död.
Under den tredje gjorde jag min research.
"Sned nässkiljevägg."
"CPAP-apparat."
Och en sak slog mig:
Hur kunde snarkning överleva evolutionen?
Det är inte rimligt.
Biologiskt sett borde du inte vara här. Du hör inte hemma i genpoolen.
Det är inte en egenskap som bidrar till överlevnaden.
Du är medvetslös!
Och högljudd.
Du är ett perfekt byte.
Du borde ha ätits upp i sömnen av en sabeltandad tiger för länge sen.
Du avslöjar var vi alla är.
Har ni försökt härma nån som snarkar?
Det finns skäl till det.
Även på högsta volym återger en inspelning inte den verkliga upplevelsen.
"Strunta i inspelningen. Jag ska framföra det live.
Jag ska visa dig vad du har gjort mot mig."
Så man snarkar så högt man kan,
men det känns inte bra alls.
Man klarar inte av det.
Då inser man att det är en ond superkraft.
Det är ett ont mirakel att en person kan snarka en hel natt
och vakna utvilad.
Den personen klarar sig helskinnad.
Det borde vara blod överallt.
Trots allt snarkande, kommer jag allt närmare mina föräldrar.
En sak som överraskande nog för oss närmare är frukt.
Vuxna asiater älskar frukt.
Det borde ni veta.
Om ni ska dejta en äldre asiat, måste ni veta vad som är i säsong.
Ni måste veta vad som är sött och saftigt just nu.
Alla asiat-amerikaner minns att föräldrarna bad dem
att stjäla frukt från grannens tomt.
Jag värdesätter det. Det var skumt men också kul.
Och jag förstår precis. Mina föräldrar invandrade från Taiwan.
De hade en fattig uppväxt. Som barn hade de inte mycket.
Mamma tyckte aldrig om sin födelsedag. Det enda hon fick då var ett ägg.
Min barndom var annorlunda.
Jag fick tårta och presenter, och min bästa vän sov över.
På kvällen kastade vi ägg på andras hus.
Det är sjukt hur långt vi har kommit på en enda generation.
Det är ett stort steg från ett ägg i födelsedagspresent
till mitt privilegierade liv.
Är det inte otroligt?
Jag är tacksam för att mina föräldrar kom hit,
men jag vet inte om jag skulle göra samma sak för mina barn.
Det är väldigt besvärligt.
Det involverar lidande och uppoffringar.
Kan ni föreställa er
att lämna era hem?
Fundera på vad det innebär att lämna
sitt hem.
Man lämnar sin familj, sina vänner och samhället.
Man lämnar allt man känner till.
Man flyttar till ett annat land utan att tala språket
för att ens barn ska få bättre möjligheter.
Och så blir ens barn ståuppare.
Det är förödande.
De hade ingen aning om att den risken fanns.
När de övervägde att stanna eller åka,
anade de inte att jag skulle hitta ett helt nytt sätt att slita.
De gav mig allt jag behövde för att lyckas,
men jag valde ett svårt liv ändå.
De betalade för min utbildning. Jag tog en handelsexamen.
Jag spelade deras hopp och drömmar ett spratt ända fram till min examen.
Och sen sa jag: "Tji fick ni!
Jag ska skämta, mamma."
Mamma vet inte ens vad ståupp är.
Till vännerna brukar hon säga att jag är en pratande clown.
Men de är stolta över mig.
Tror jag. De har inte sagt det än.
De är stolta över mig för att jag är ganska lång.
Invandrarföräldrar älskar långa barn.
Det är deras favorit.
De ser det som framsteg och som ett kvitto på deras val i livet.
Och som ett bevis på att deras barn fick i sig näring som inte de fick.
Och nu kan ungen stjäla frukt som sitter högre upp.
Jag är tacksam, och jag vill göra dem stolta.
Men det är tufft i den här branschen.
Jag försöker göra saker som vuxna är menade att göra.
Jag har nyligen börjat titta närmare på vad andra kallar för
"fastigheter".
Jag har en del sparpengar,
och det slog mig att det kan vara dags för mig att köpa ett hus i LA.
Jag kanske har råd med det.
Jag undersökte saken, och jag måste tydligen låna en miljon.
Jag må vara naiv,
men om jag måste låna en miljon dollar för att köpa ett hus,
så har jag inte råd.
Min agent sa: "Det är ingen stor grej. Vi fixar ett lån."
Så jag ansökte om ett så kallat jumbolån.
Det heter så.
På ansökan står det "jumbo".
Det rör sig om för mycket pengar när man använder ord från tecknade serier.
Om man vill få ett jumbolån, måste handpenningen vara Bonkers.
Det sjuka är att nån godkände den.
Jag fick förvånansvärt mitt jumbolån. Och när jag såg det…
De tror att jag har råd.
De tror att jag har råd att låna en miljon med 900 000 i ränta.
De förväntar sig att jag ska ge dem två miljoner dollar under min livstid.
De vet nåt som inte jag gör.
Och det är uppmuntrande.
Jag ska inte köpa hus,
men som komiker så älskar jag beröm från främlingar.
Jag undrar vem den där handläggaren var.
Vem på banken var det som granskade min ansökan?
"Sheng Wang, en 42-årig taiwanesisk amerikan
som försörjer sig som ståuppare.
Det är dåliga odds.
Men vi satsar idag."
Jag heter Sheng Wang. Tack ska ni ha!
Tack ska ni ha.
Det uppskattas.
Ta hand om er. Jag älskar er.
Ha det så bra.
Undertexter: Viktor Hessel