Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM DE COMEDIE NETFLIX
‎Sunt peste măsură de fericită, ‎onorată și încântată să mă aflu aici
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎și să vi-l prezint pe bunul meu prieten
‎și unul dinte comicii mei preferați,
‎Sheng Wang!
‎Ali Wong, oameni buni!
‎Vă mulțumesc foarte mult.
‎Sunt încântat și recunoscător ‎să mă aflu aici.
‎În viață, cu timpul, ‎faci tot felul de lucruri în premieră.
‎Asta înseamnă maturizarea.
‎Dar uneori faci lucruri ‎de care te credeai incapabil.
‎Eu mi-am cumpărat pantaloni de la Costco.
‎E ceva major. E un nou capitol în viață.
‎Când cumperi pantaloni de la Costco, ‎înseamnă că nu-ți mai pasă.
‎Atunci renunțăm la orgoliu ‎și ne începem călătoria spirituală.
‎Nu?
‎Când vorbesc alții, spui:
‎„Nu mă interesează părerile lor, ‎nu-mi pasă ce cred ei.”
‎Astea-s vorbe în vânt
‎până nu le susții ‎cu niște pantaloni de la Costco.
‎Abia atunci arată cineva ‎că într-adevăr i se rupe.
‎A vrut pantaloni Kirkland.
‎Nu te pui cu așa un om.
‎Cineva în pantaloni Kirkland ‎transmite două lucruri.
‎Unu: că face orice ca să trăiască.
‎Doi: că nu se mai teme de moarte.
‎Căci Costco te învață să te detașezi.
‎În mașină, înainte să ajung la magazin, ‎îmi țin un discurs de încurajare.
‎Spun că vom intra într-un mediu ostil.
‎Deja te aștepți la o doză de nedreptate.
‎La atrocități în toată regula.
‎Exprimă-te când poți, ‎acceptă ce nu poți schimba! Hai la Costco!
‎Dacă nu găsesc loc de parcare ‎în mai puțin de opt minute, plec.
‎Renunță, frate! Lasă! N-a fost să fie azi.
‎Nu forțez momentul. ‎E Costco. Îl respect ca pe ocean.
‎Nu eu fac programul. Luna, mareele îl fac.
‎Costco e mai presus de noi toți.
‎Sunt multe schimbări. ‎Au apărut pe nesimțite.
‎Am descoperit de curând ‎că batonul meu de ciocolată preferat
‎este acum Mounds.
‎Surprinzător, nu?
‎Fiindcă știm cu toții
‎că e o porcărie.
‎E o porcărie.
‎Dacă nu știți ce e Mounds, ‎e ca Almond Joy,
‎dar fără migdale.
‎N-ai nicio bucurie.
‎E plin de nucă de cocos.
‎Batonul ăsta conține fibre, nu glumă!
‎Poate conține prebiotice.
‎Mounds… e un nume nefericit.
‎Nu pricep. Produsul înrudit e Almond Joy.
‎Un ingredient esențial ‎plus o emoție pozitivă.
‎Migdale și bucurie. ‎Nu sună rău. Cineva l-a gândit.
‎Cine a aprobat numele „Mounds”, „movile”?
‎S-au uitat și ei la produs?
‎Fiindcă e maro și plin de gâlme.
‎„Mounds” suna bine doar ‎dacă alternativa era „Piles”, „purcoi”.
‎Îmi mănânc ciudat batonul. ‎Am un ritual al meu.
‎Despic batonul și bag migdale în el.
‎Migdale cumpărate separat.
‎Și așa îmi procur singur bucuria.
‎Îndes migdalele în baton. ‎Mult mai multe decât sunt în Almond Joy.
‎Le îndes acolo, crocante. ‎Și le înfulec cum dai pastile câinilor.
‎Sunt binecuvântat, oameni buni. Zău!
‎Dar sunt lucruri pe care erai convins ‎că o să le faci, însă poate nu apuci.
‎Până de curând,
‎credeam că o să am o casă.
‎Sau poate câte una pe fiecare coastă.
‎Acum m-aș bucura ‎dacă aș avea o chiuvetă mai adâncă.
‎Asta îmi doresc. Am văzut la un amic.
‎„Să fiu al naibii, ce spațioasă e! ‎Foarte încăpătoare. O duci bine, frate!
‎Felicitări!
‎Când îți speli tăvile de prăjituri, ‎pun pariu că nu-ți inunzi blatul.
‎Habar n-ai cum o duc eu. ‎Suntem foarte diferiți, frate.”
‎Totuși, e incredibil ‎dintr-o tavă de prăjituri.
‎Halucinant. Mereu mă surprinde.
‎Parcă e o iluzie optică.
‎La ce subțirică e, ‎n-ai zice că e o amenințare.
‎Poate ești obosit ‎și o manevrezi mai neatent, nu?
‎Deodată, pac! ‎Vitaminele mele plutesc într-o lagună.
‎Când îți ia foc casa, lasă găleata! ‎Ia tava de prăjituri!
‎Când eram mai tânăr,
‎intram în librărie plin de încântare.
‎Când eram puști, intram în librărie
‎gândindu-mă câte lucruri noi o să învăț.
‎La maturitate, intru în librărie
‎gândindu-mă câte lucruri ‎n-o să știu niciodată.
‎E greu, frate! E greu ‎să-ți vezi ignoranța în ordine alfabetică.
‎Nu-mi place.
‎La raftul Recomandările noastre, îmi zic: ‎„Din ce nu știu, astea îi plac lui Brian.”
‎E copleșitor ‎să fii înconjurat de atâta cunoaștere.
‎O vezi în fața ochilor, dar n-o poți avea.
‎Doar te ațâță, ‎ca niște stripteuze ale înțelepciunii.
‎Încerc să citesc seara. ‎Să-mi formez un obicei.
‎Problema e că adorm prea repede.
‎Cărțile bat melatonina.
‎Ia-ți o carte, frate! ‎Echivalează cu 50 de miligrame pagina.
‎Natural, cu acțiune rapidă. ‎Ca efect secundar, poate înveți ceva.
‎Dormi opt ore neîntors. ‎Pune-ți cartea pe noptieră!
‎Te trezești noaptea, ‎vezi cartea și adormi la loc.
‎Nu, mersi! Acum dorm, frate!
‎Citesc o carte de câteva săptămâni. ‎Încă n-am trecut de prefață.
‎Nici n-a început cartea, frate!
‎Paginile notate ‎cu litere în loc de cifre nu se pun.
‎Mereu iau o carte la mine ‎când sunt în turneu,
‎la plajă sau la picnic.
‎Mereu iau o carte cu mine. ‎Doar că n-o citesc.
‎Nu sunt un om citit, ‎dar cărțile mele văd lumea.
‎E bine de ele. O să-ți arăt lumea, fată!
‎Trebuie să-mi organizez mai bine timpul.
‎Nu știu câți ani ‎o să mai fiu în lumea asta,
‎dar, la ritmul în care citesc acum,
‎presimt că mai am vreo opt cărți.
‎Trebuie să le aleg cu grijă.
‎Primesc e-mail de la‎ New York Times: ‎„73 de cărți de citit în această vară.”
‎„Nu mă cunoașteți deloc, fraților!”
‎Și m-am dezabonat.
‎Șaptezeci și trei de cărți!
‎În vara asta, ori citesc o carte,
‎ori citesc e-mailul ăsta.
‎Viteza de încărcare e prea mică.
‎Citesc prea încet. ‎Aș vrea să mă conectez și gata!
‎Ca în ‎Matrix.‎ Știți, cu mufa aia? ‎Bag cablul aici și gata!
‎7 obiceiuri ale oamenilor eficienți.
‎Eu trag de timp. Asta e o problemă.
‎Nici poanta asta n-am scris-o complet.
‎E grav de tot! Foarte grav.
‎Mă tem că lista mea de dorințe
‎o să ajungă să conțină ‎niște treburi amânate.
‎Ar fi jalnic să-mi zică medicul: ‎„Mai ai câteva luni.”
‎„La naiba, ‎să înrămez mai repede fotografiile astea!”
‎Am pereții goi, ca asasinii plătiți.
‎Lucrez de mult la un obiectiv.
‎Să nu stau cocoșat. ‎E greu. Nu știu dacă o să reușesc.
‎Toată viața am stat cocârjat,
‎fiindcă sunt foarte smerit.
‎Sunt un om de treabă.
‎Mi se pare poziția implicită.
‎Când văd pe cineva care se ține drept, ‎nu mi se pare firesc.
‎Mi se pare că o face intenționat. ‎„Umfli mușchii la mine?”
‎Pot și eu să mă prefac ‎că am încredere în mine.
‎Stau cocârjat de atâta vreme, ‎încât acum mi-e comod așa.
‎Simt că transmit mesajul oportun:
‎„Atenție! Să nu-i facă nimeni rău ăstuia!
‎Nu. E deja rablagit.”
‎Mă simt în siguranță.
‎Dacă nu știați, m-am născut în Texas. ‎Am copilărit în Houston.
‎Am învățat la școala gimnazială ‎unde a învățat Beyoncé.
‎Demențial, nu? Beyoncé!
‎Și eu.
‎De comă! Beyoncé în sine e mare lucru.
‎Apoi afli că și Sheng Wang ‎e din același cartier.
‎Ce de talente pe-acolo!
‎O fi fost ceva în apă, nene!
‎Am fost educat ca budist, ‎dar sunt deschis la orice.
‎Merg la orice biserică ‎unde e un teren de baschet.
‎Așa fac eu mișcare. ‎Fac cardio jucând baschet, da?
‎Dar nu cu oricine.
‎Marțea, mă întâlnesc ‎cu un anume grup de amici în parc,
‎fiindcă toți jucăm prost ‎și nu vrem să ne lovim.
‎E un joc blând. ‎Nu-mi înjur adversarii, dar râd mult.
‎Fiindcă mintea mea vrea să facă lucruri ‎pe care corpul nu le execută.
‎Când prind mingea, ‎mintea spune că o să fac o fentă,
‎un șurub și o să închei ‎cu o aruncare fină din vârful degetelor.
‎Dar corpul meu spune: ‎„De fapt, o să aruncăm în aut.”
‎Deposedare. Râsete.
‎E un spațiu public.
‎Dacă alții vor să arunce la coș, ‎e treaba lor.
‎Dar eu știu imediat ‎că nu vreau să joc cu cineva.
‎Un semnal de alarmă e ‎dacă arată în formă.
‎„Ești sănătos, carevasăzică? Bine.
‎Bine. Bravo ție! Pun pariu că joci bine.
‎Dar nu despre asta e vorba aici.
‎Nu, eu și amicii mei suntem aici ‎fiindcă avem boli.
‎Hipertensiune, colesterol crescut, ‎diabet, ficat mărit.
‎N-am venit să jucăm, ‎ci să ne amânăm moartea.
‎Vino cu o rețetă de la medic ‎și mai vorbim!”
‎Îi iubesc pe acei amici. Țin mult la ei.
‎Sunt cea mai aleatorie gașcă ‎pe care mi-am făcut-o,
‎fiindcă sunt bărbați în toată firea
‎pe care i-am cunoscut prin parc.
‎Gașca mea din parc!
‎Dacă aș jefui o bancă,
‎cu ei aș face-o.
‎Din două motive. ‎Unu: jucăm de peste opt ani,
‎dar tot nu ne știm numele de familie.
‎Nici numele mic nu mi-l știu bine. ‎Mă cheamă „Sheng”, dar ei îmi zic „Chang”.
‎Doi: avem o gamă largă ‎de cunoștințe și aptitudini.
‎Avem diversitatea ‎de care e nevoie când jefuiești o bancă.
‎Un afro-american e ‎în domeniul iluminării de lux
‎și are acces la casele ‎vedetelor bogate din Los Angeles.
‎Un salvadorian, consilier financiar, ‎aș șterge urma banilor.
‎Un polițist mexican ne-ar face dispăruți ‎dacă s-ar amesteca poliția.
‎Mai avem un tip fără niciun talent, ‎dar care e alb.
‎Are puteri ‎dincolo de înțelegerea mea, dar…
‎E în echipă, frate!
‎Suntem o gașcă plină de diversitate.
‎Nu mai pot să joc baschet în boxeri.
‎A trebuit să revin la chiloți.
‎Fiindcă în corpul meu se petrec schimbări.
‎Am descoperit ‎că încearcă să mă părăsească boașele.
‎Am fost prea generos. ‎Le-am dat prea multă libertate.
‎Acum își proclamă independența.
‎Nu se poate. Trebuie să înăbuș rebeliunea.
‎Să le țin în frâu.
‎Știu asta fiindcă într-o zi, ‎pe teren, în toiul meciului,
‎mi s-au lovit boașele de coapsă.
‎Și s-a auzit o plesnitură sonoră.
‎M-am rușinat tare.
‎Aveam emoții, ‎fiindcă știam ce avea să urmeze.
‎Cineva a cerut fault.
‎A trebuit să explic: ‎„Nu, frate, eu sunt victima.
‎Și agresorul.”
‎E fault tehnic.
‎Așadar…
‎A trebuit să-mi cumpăr chiloți.
‎Nu-mi mai cumpărasem din școala generală.
‎Trecuse mult. Eram curios. ‎Ce s-a schimbat? Ce e nou?
‎M-am documentat ‎și am găsit niște chiloți fără aerisire.
‎Asta m-a intrigat. ‎Eu nu folosesc aerisirea.
‎Când îmi vine să fac pipi, ‎n-am timp să bag ața în ac.
‎Mă duc direct la pisoar.
‎N-am timp să caut o trapă secretă.
‎Am cumpărat chiloții ăia fără aerisire.
‎Dar, când i-am dezambalat, ‎mi-am dat seama
‎că îmi luasem chiloți de damă.
‎Care e diferența? ‎Erau niște chiloți mătăsoși, negri.
‎Nu asta voiam.
‎Da, îmi veneau. Erau măsura mea.
‎Dar erau mult prea sexy.
‎Eu nu mă știu așa.
‎Croiala aia, aici adâncă, ‎dincoace decupată.
‎Mi se mulau pe șold și între picioare.
‎Nu mai fusesem învăluit așa.
‎Mă simțeam emancipat.
‎Când i-am tras pe mine, ‎mi s-a îndreptat postura imediat.
‎Și, brusc, am început să mă mlădiez. ‎Am început să…
‎Nu din inițiativa mea. ‎Mă poseda spiritul chiloților.
‎Eu doar îl canalizam, frate!
‎Cred că ar trebui ‎să ne oferim șansa la fericire.
‎Societății și tuturor ne-ar fi mai bine
‎dacă am accepta că mersul săltat ‎e o alternativă valabilă a alergării.
‎Ar fi o lume mai bună, nu?
‎E păcat că ne refuzăm ‎o metodă așa de simplă de a ne bucura.
‎Câți kilometri alergi ‎până atingi extazul?
‎Nu se știe. Prea mulți.
‎Dacă mergi săltat, ‎te simți bine instantaneu.
‎Cum ar fi să mergi săltat ‎cu trei buni prieteni?
‎Umăr la umăr, în grup organizat.
‎Ca picați din ‎Glee.
‎Arătați bine, vă mișcați rapid.
‎E eficient așa.
‎Am băut ceva la barul de alături. ‎Drumul ia zece minute.
‎Mersul săltat, opt.
‎Am ajuns mai devreme la spectacol.
‎Sunt codaș la îngrijire personală.
‎Abia am început să folosesc
‎suficientă cremă de corp.
‎Înțelegeți? Să mă hidratez pe tot corpul.
‎Ce de cremă îmi trebuie!
‎Eu mă păcăleam. ‎Nu credeam că merit atâta cremă.
‎Foloseam puțină.
‎Și o aplicam de sus în jos, ‎așa că picioarele au avut de suferit.
‎Apoi m-am dus la Costco.
‎Mi s-a schimbat viața. ‎Au cremă economică, în ditamai tubul.
‎Cu o pompiță utilă în capăt.
‎Problema e că, pe la o treime din tub, ‎cedează mecanismul.
‎Aoleu! A rămas o grămadă de cremă, ‎dar n-o poți folosi fără pompă.
‎Pompa e distrusă.
‎Atunci deșurubezi capacul ‎și folosești pompa ca jojă.
‎Nu-mi place asta.
‎E umilitor ‎să treci de la pompat la muiat.
‎Când pompez, mă simt destins, bogat. Gen…
‎Păstrează restul!
‎Când înting…
‎„Sunt un animal inteligent.
‎Folosesc unelte.”
‎Trebuie să răsucești și să tragi simultan. ‎Parcă întinzi unt pe pâine cu bețișorul.
‎Mi-am luat cremă de corp.
‎Cremă de față. Am și plusat. ‎Mi-a luat cremă de ochi.
‎Ăsta e nivelul următor, înțelegeți?
‎Crema de ochi e treabă serioasă. ‎Fiindcă e mai scumpă.
‎Mai scumpă decât orice cremă din viața ta.
‎Dar tubul e microscopic.
‎Achiziția asta scumpă trebuie justificată. ‎Aplici crema doar cu inelarul.
‎Cel mai slab deget, da?
‎Fiindcă e cel mai leneș.
‎Inelarul nu prinde, nu indică, nu înjură.
‎Este… E doar…
‎Inelarul e bun ‎doar la promis și la crema de ochi…
‎pe care o aplici tamponând ușor, ‎cu gura întredeschisă…
‎„Sper să fie eficientă.
‎La cât a costat…”
‎Îmi urmăresc un rid.
‎Am un rid agresiv de doi ani încoace.
‎Fix aici. N-am ce să-i fac. Sunt disperat.
‎Uneori încerc să-l mituiesc: ‎„Ți-am adus cremă de ochi.
‎Special pentru tine. ‎Nu mai spune nimănui!”
‎Uneori rămân urme de cremă de ochi.
‎Nu vrei să le irosești.
‎Și, ca un rege milostiv, zic: ‎„Luați și voi, ghiftuiți-vă, țăranilor!”
‎Eu dorm pe spate.
‎Pe spate. ‎Cică nu e bine să ții fața pe pernă.
‎Ți se adâncesc ridurile.
‎Așa că dorm pe spate. ‎Dar nu-mi place poziția asta.
‎E plicticos să stai pe spate. ‎Nu te ghemuiești.
‎Zaci acolo, ca un vampir.
‎Din când în când, ‎tot mă întorc pe o parte.
‎După o zi proastă. Sau de ziua mea.
‎Vreau să mă răsfăț.
‎E noul meu viciu. De fumat, nu fumez.
‎Dar din când în când ‎dorm pe burtă, ca un rebel.
‎Altă experiență recentă a maturității…
‎Mi-am dus iubita la mamografie.
‎E o verificare pentru cancerul mamar. ‎Era prima dată. Eu nu mă pricepeam.
‎La mamografie, ți se ia sânul
‎și ți se strânge ‎într-o presă ca de tortilla.
‎Apoi ți-l izbesc de mai multe ori.
‎E crunt. M-a șocat procedura.
‎„Tu chiar ești medic? ‎Sau faci sendvișuri din țâțe?”
‎Doare cumplit. Prima dată ‎când i-au izbit sânul, a scăpat un pârț.
‎Toți au rămas mască.
‎A făcut și ea ce a putut, da? S-a apărat.
‎Fusese atacată.
‎Doar nu era să se predea fără luptă?
‎Știm de variantele „lupți sau fugi”. ‎Dar uneori există și varianta cu „P”.
‎Asta nu se predă la școală. ‎O înveți pe străzi.
‎Când am auzit…
‎pârțul…
‎m-a copleșit instantaneu empatia.
‎Compasiunea pentru iubita mea, ‎fiindcă am înțeles cât a durut-o.
‎Știu că rezistă ca mine la durere,
‎dar teama ei de a trage pârțuri în public ‎o depășește mult pe a mea.
‎Atât de mult o duruse.
‎Prea mult. ‎Eram la medic, îngrijeam sănătatea cuiva.
‎Nu era nevoie de atâta violență.
‎La băieți nu e așa.
‎Ce le fac bărbaților la examinare? ‎Le ating boașele.
‎Sau le bagă un deget în fund.
‎Nu e mare lucru.
‎Da, e blând prin comparație. ‎Nu mă deranjează.
‎E pentru sănătatea mea.
‎Dacă nu greșesc, mai toți tipii de aici ‎s-au examinat de amuzament.
‎De distracție. Ca să vadă cum e.
‎Cunoaște-te pe tine însuți!
‎Ideea e că ar trebui ‎să fie la fel de simplu
‎pentru toți să-și îngrijească sănătatea.
‎N-ar mai fi așa ‎dacă rolurile ar fi inversate.
‎Bărbații n-ar accepta ‎o asemenea procedură.
‎Să aud: „Ne asigurăm cu nu ai cancer,
‎dar va trebui ‎să-ți strivim boașele nițel.”
‎Aș zice: „Doctore… Nu cred că am cancer.
‎Mă simt bine. Sunt destins.
‎Mi-e bine. E în regulă! Pe data viitoare!”
‎E extraordinară medicina din ziua de azi.
‎Dar de câte ori trebuie ‎să mai citim un articol
‎despre noul leac al cancerului,
‎care e eficient doar la cobai?
‎Renunțăm la articolul ăsta?
‎Acceptăm că n-are ce căuta în ziar?
‎Nu, frate! E o știre pentru cobai.
‎Strict pentru cobai.
‎E minunat pentru cobai. Să afle vestea!
‎S-o afle! Dar pe noi nu ne mai informați!
‎Am aflat că 99,6% din cercetarea aia
‎nici nu e valabilă la oameni.
‎Investim nenumărați dolari, timp enorm ‎și atâtea cunoștințe matematice
‎pentru dușman.
‎Suntem doldora ‎de cunoștințe pentru cobai.
‎Răceala n-o putem vindeca,
‎dar, dacă ești șoarece diabetic ‎cu eczemă și gută,
‎să nu-ți faci nicio grijă!
‎O s-o duci bine. ‎Te ajutăm noi. Ești cobai.
‎Merită să fii cobai în ziua de azi.
‎Greu e să fii om.
‎Mai ales în țara asta. ‎Avem un sistem sanitar distopic.
‎Dacă te rănești în America,
‎fă bine și rănește-te zdravăn!
‎Până la pragul ‎la care plătesc asigurările.
‎Ideal ar fi în ianuarie…
‎ca să fii acoperit tot anul.
‎Așa se joacă. Așa câștigi.
‎Nu păți ceva în decembrie! ‎Doar fraierii fac asta.
‎Am avut un singur an în viață, ‎un an miraculos,
‎când am atins pragul.
‎Eram extaziat: ‎„Ura! De acum nu mai joc pe banii mei.”
‎Era momentul să acționez.
‎Am fost la mai mulți medici. ‎La un specialist în probleme anale.
‎Până mi-a venit programarea, ‎problema se rezolvase de la sine.
‎Mă documentasem. ‎Eram sigur că n-am nimic.
‎Dar tot m-am dus. ‎Medicul mi-a confirmat documentarea.
‎„Ești în regulă, dar, dacă vrei, ‎pot să te examinez mai atent.”
‎Nu era nevoie. ‎Deja obținusem liniștea pe care o căutam.
‎Apoi m-am gândit la bani.
‎Mi-am amintit de câte ori ‎m-au lăsat asigurările să plătesc tot.
‎Și am răspuns: „Știi ce? Adu alifia!”
‎Pe cai!
‎Hai! Am plătit biletul de intrare, ‎mă dau în toate caruselele!
‎Și în alea nașpa. ‎Nu plec până la închidere!
‎Am făcut-o. Chestia aia.
‎N-am aflat nimic.
‎Nu era necesară.
‎Medicul a taxat zdravăn asigurările.
‎Știu că și-a luat banii.
‎Dar eu nu am obținut satisfacția dorită
‎fiindcă dreptatea economică ‎n-ar trebui să se facă prin fund.
‎Nu te simți victorios
‎când zaci pe o parte, ‎cu degetul medicului în fund:
‎„Da, Blue Cross!
‎Acum mă răzbun!”
‎Mereu încerc să fentez sistemul.
‎Chiar și prin metode absurde.
‎De asta am un storcător de fructe
‎pe care nu-l folosesc.
‎La un moment dat, ca adult,
‎o să vrei să te hrănești sănătos.
‎Dar poate n-ai chef ‎să mănânci sănătos.
‎Cauți o șmecherie. Descoperi sucul verde.
‎„Cu suc, ‎îmi rezolv aproape toate problemele.”
‎Când te duci să-ți cumperi,
‎vezi că nu ți-l permiți.
‎N-ai tu bani de sucul ăla.
‎E o achiziție foarte stresantă, nu? ‎Faci calculele.
‎Dacă îmi cumpăr un storcător, ‎în 12 ani economisesc un milion de dolari.
‎Simplu!
‎Le împărtășești planul genial amicilor, ‎care îți oferă storcătoarele nefolosite.
‎Nu prinzi ideea. Le respingi oferta.
‎Spui: „Nu, mersi! Nu e ce-mi trebuie.
‎Normal că nu vă mai faceți suc. ‎M-am documentat. Dau rateu de lux.
‎Scoți 400 de dolari ‎și-ți iei un storcător cu presare la rece.
‎Te duci la piață, ‎îți iei ingrediente de soi.
‎Știi că-s proaspete după murdărie.
‎Îți place asta, nu?
‎La piață nu există fructe lucioase. ‎Toate sunt mate.
‎Îți aduci acasă recolta prăfuită, ‎freci, clătești,
‎tai cubulețe, storci, cureți aparatul,
‎îl pui deoparte, iar după o oră zici: ‎„E ultima oară.”
‎Sub nicio formă! Gata!
‎M-am jucat o dată de-a sucul, ‎a fost amuzant,
‎dar nu mai fac.
‎Gata! Se vede după poziția storcătorului, ‎cocoțat pe frigider.
‎Unde adună praf de-ăla verde și uleios.
‎Îl știți? Ăla e praful veșniciei.
‎Acolo rămâne. ‎Până se transformă în petrol.
‎Păcat!
‎400 de dolari care zac pe frigider. Păcat!
‎Dar o consider o terapie de șoc.
‎Acum sunt vindecat.
‎Acum cumpăr suc de la magazin. ‎Fără niciun stres.
‎„Zece dolari sticla? Da, face banii.”
‎Am fost în linia-ntâi. Știu ce înseamnă.
‎Mulțumesc pentru serviciu!
‎Pierd prea mult timp și energie ‎cu decizii mărunte.
‎Mâncam pui fript la Popeyes, la prânz.
‎E un răsfăț, ‎așa că îl exploatez la maximum.
‎Evaluez toate combinațiile din meniu.
‎Caut proporția optimă ‎de satisfacție versus preț.
‎În timpul analizei,
‎a intrat un tip, fără să ezite.
‎A comandat un piept, ‎două chifle și un suc.
‎Ăsta nu e meniu.
‎N-a economisit niciun ban.
‎Eram șocat. ‎Vii la Popeyes să comanzi à la carte?
‎Ce-aș vrea să ajung și eu bogat ca tine!
‎La asta visez. Să intru la Popeyes ‎și să combin la nimereală.
‎Ce-mi vine. Fără să mă uit la meniu.
‎Dă-mi tonul ‎și o să comand ce-mi spune inima.
‎E greu fără fast-food când ești în turneu.
‎Într-o seară, ‎după spectacol, m-am dus la hotel.
‎Doar la Wendy's mai era deschis.
‎Era peste drum, ‎dar se vindea doar în mașină,
‎iar eu nu aveam mașină.
‎Aveam niște bani, speranță și picioare.
‎Am pornit în pas săltat.
‎Cu încredere.
‎Am bătut în geam: ‎„Dacă tot suntem aici, hai s-o facem!”
‎N-au gustat gluma.
‎Au zis: ‎„Nu vă putem servi decât în mașină.”
‎Am întrebat de ce. ‎„Pentru sănătatea și siguranța dv.”
‎Zic: „Tocmai vreau să mănânc la Wendy's.
‎De ce îmi amintiți de asta?”
‎Au fost neabătuți. Nu m-au servit.
‎A trebuit să chem un Uber ‎și să înconjor clădirea.
‎I-am dat instrucțiuni precise: ‎„Mă iei de la meniu și mă lași la ghișeu.”
‎Asta e cursa?
‎Scuze! O să-ți iau niște crochete de pui.
‎De curând, am avut turneu în Canada.
‎Acolo, nu poți cumpăra alcool ‎decât de la magazine de stat.
‎Nu știam. M-am dus la aprozar.
‎Și am cumpărat din greșeală ‎șase beri fără alcool.
‎Trebuia să mă prind. ‎Erau la temperatura camerei. Alarmă!
‎La hotel, am pus cinci în frigider.
‎Una am pus-o în gheață. Am răcit-o bine.
‎Am desfăcut-o și am sorbit. ‎„Nu e răcoritoare deloc.”
‎M-am uitat la doză: ‎„Nu e nici măcar alcool.
‎E suc carbogazos de orz.”
‎Eram resemnat. ‎Asta e, nu beau astă-seară.
‎O să mă culc.
‎Dar am terminat doza.
‎Le-am băut pe toate.
‎Am ras șase beri.
‎Moment în care mi-am dat seama ‎că am luat-o razna.
‎Acum sufeream și de non-alcoolism.
‎Nasol! Foarte nasol. Eram pe ducă.
‎Urma să fiu prima victimă ‎a lichidelor de bază.
‎Tind să dezvolt dependențe. ‎Îmi place să forțez nota.
‎Toleranța mea la iarbă și alcool ‎e mult prea mare. Încerc s-o scad.
‎Recent, un prieten mi-a spus ‎de un drog, DMT.
‎Un halucinogen foarte puternic,
‎care îți creează ‎o senzație asemănătoare cu moartea.
‎Aș încerca o dată, de două ori.
‎Dar mă tem, fiindcă n-aș vrea ‎să dezvolt toleranță la DMT.
‎Dacă într-o zi mor de moarte naturală?
‎Și, după 45 de minute: ‎„Frate, nu simt nimic.
‎Ce se petrece? Murim sau ce facem? ‎Nu pot să zac aici toată ziua.
‎Slabă marfa, frate!”
‎Cum o fi ‎să nu te impresioneze că ai murit?
‎Sunt recunoscător ‎pentru viața mea și stand-up.
‎Petrec multă vreme în New York.
‎E locul ideal ‎ca să-ți rafinezi arta comică,
‎dar nu-i ușor să trăiești acolo.
‎Când m-am mutat la New York, ‎nu știam că, la reînnoirea contractului,
‎chiria crește de fiecare dată.
‎Mai stătusem cu chirie.
‎În alte orașe, ‎proprietarul te lasă câțiva ani
‎ca să-ți crești nivelul de trai.
‎Rezonabil.
‎Proprietarii din New York zic: ‎„Ai un an să crești cu 10%.
‎Fă bine și grăbește-te!”
‎Zece la sută! E enorm.
‎An de an! ‎Ce profit anual uriaș! Și ce presiune!
‎Nici ai mei nu m-au presat în halul ăsta.
‎Simțeam că am venit la New York ‎ca să câștig respectul proprietarului.
‎Foarte ciudat! ‎Visam să cumpăr casa proprietarului.
‎Asta îmi doream. ‎Fiindcă el mă îmboldise.
‎El crezuse în mine. ‎El mă alesese pentru apartamentul 16.
‎E un domeniu nesigur. Foarte nesigur.
‎Odată, am fost foarte încântat
‎când mi s-a propus un spectacol în Boston.
‎Eram extaziat.
‎Îți plăteau și onorariul, și transportul.
‎Pe confirmarea ‎pentru trenul de la New York,
‎am văzut că era mai scump
‎decât onorariul meu.
‎Asa m-a deprimat.
‎Aveam gânduri negre. „La naiba!
‎Mai bine mă făceam tren.
‎Poate așa dădeam lovitura.
‎Nepoțelul meu ‎sigur s-ar bucura să mă vadă.
‎Aș fi veșnic unchiul anului.”
‎În parte, fac asta ca să-i motivez ‎pe cei ca el să-și urmeze visul.
‎Un comic asiato-american e interesant.
‎Dar să fii primul tren asiato-american?
‎Ăsta e pionierat curat.
‎Îmi iubesc viața. Serios.
‎Dar uneori mi-e dor… ‎de stabilitatea fostului serviciu.
‎Lucram într-un birou.
‎Marele avantaj al muncii de birou
‎e că scoți la imprimantă.
‎Scoți la imprimantă orice vrei!
‎De asta mă duceam la serviciu. ‎Pentru bani.
‎Pentru asigurarea medicală. ‎Și să imprim pentru mine și ai mei.
‎Știu că aveți imprimantă acasă. Toți avem.
‎Dar e numai în caz de urgență.
‎Imprimanta mea de acasă ‎stă scoasă din priză.
‎E plină de praf. ‎Și nu mai are decât cartuș cyan.
‎Toate documentele ies albastre. ‎„Ești arhitect?”
‎Acasă, sunt rău cu mine. Foarte rău.
‎Îmi interzic să folosesc imprimanta. ‎„Nu! Memorează!”
‎Acasă, aș selecta paginile de imprimat.
‎„Imprimă toate” e doar la serviciu.
‎Acasă, selectăm paginile.
‎Față-verso.
‎Tonuri de gri.
‎Modul economic. Să iasă invizibilă foaia!
‎De asta e distractiv la serviciu. ‎Acolo imprimi rapid, fără grijă.
‎Abia aștepți ‎să-i dai control-P toată ziua.
‎N-oi câștiga tu destul ‎ca să ai o viață de vis,
‎dar imprimi ca și cum ai avea-o.
‎La serviciu, scopul e să faci risipă
‎fără pic de remușcare.
‎Fără urmă de sentiment.
‎Ați aruncat vreodată documente ‎pe care abia le imprimaserăți?
‎Abia ieșite din imprimantă.
‎Un tenculeț proaspăt.
‎Ați aruncat vreodată…
‎foi de hârtie calde?
‎Pare un păcat.
‎Măcar să aștepți să se răcească ‎înainte să le arunci la gunoi.
‎Abia s-au născut. ‎Lasă-le să trăiască puțin!
‎Dar nu eziți, fiindcă viața de birou ‎a făcut un gangster din tine.
‎E ciudat, nu? La serviciu, ‎ești controlat în fel și chip.
‎Dar la imprimantă ai mână liberă.
‎Nu-ți dă de bănuit?
‎Fiindcă ei știu ‎că trebuie să ne lase un refugiu
‎când simțim că nu controlăm nimic.
‎Nu ne pot lua imprimanta.
‎E unicul lucru care împiedică revoluția.
‎Când mi se spune: ‎„Vino vineri, după Ziua recunoștinței”,
‎eu îmi zic: „Bine. Da.
‎E cazul să-mi tipăresc ‎tot contul de Gmail.
‎E cazul să-l salvez pe tot pe hârtie.
‎Unii stochează în cloud. ‎Eu prefer copacii.”
‎Vă spun un secret.
‎Am o centură cu două fețe.
‎N-ar trebui să spun. Am doar o centură. ‎Colegii mei credeau că am două.
‎Dacă nu știți,
‎e o centură neagră pe o parte ‎și maro pe cealaltă.
‎Iar catarama se rotește.
‎Poți să porți, la alegere, ‎pantofii de gală maro
‎sau pantofii de gală negri.
‎Reglezi catarama, ‎te asortezi, lumea observă.
‎Așa avansezi în viață.
‎Centura cu două fețe ‎e pentru o perioadă anume,
‎când ai două perechi de pantofi de gală, ‎dar nu ești pregătit pentru două centuri.
‎E o perioadă de tranziție. ‎Ajungi și acolo.
‎Cândva, o să ai bani de două centuri.
‎Până atunci, învârți catarama.
‎Sunt…
‎Sunt naș.
‎I-am nășit fetițele unui prieten.
‎Iubita mea e nașa lor. ‎Acum trebuie să rămân cu ea pentru fete.
‎Când prietenii tăi încep să aibă copii,
‎să fii pregătit!
‎Să fii pregătit ‎să citești iar cu voce tare!
‎Nu presupune că poți s-o faci din prima!
‎Sunt convins că știți să citiți. ‎Nu asta e problema.
‎Problema e alta.
‎Știți să jucați roluri?
‎Să improvizați voci pentru personaje?
‎Să cântați? Să dansați?
‎Să vă păstrați încrederea
‎în timp ce regizați un spectacol ‎pentru un public fără niciun ecou?
‎M-am dus la amicul meu, ‎crezând că o să luăm cina.
‎La un moment dat, pun bebelușul în leagăn. ‎„Vrei să-i citești?”
‎Eu, de colo…
‎„O să mă ascultați și voi?”
‎Pentru cine muncesc aici?
‎Mi-au dat o carte, ‎Dimity Duck.
‎N-o citisem. ‎M-am apucat de ea, sigur pe mine.
‎„Dimity Duck.
‎Dimity Duck merge legănat ‎și cântă, cum îți povestesc.
‎Coada i se fâțâie, ‎iar aripile îi foșnesc.”
‎Tot citind, mă abțineam din greu ‎să nu sun ca E-40, rapperul.
‎Dar îmi și doream.
‎Erau niște rime beton!
‎Voiam să le fac dreptate.
‎Cântă, cum îți povestesc
‎Coada i se fâțâie ‎Iar aripile îi foșnesc
‎E un timp prețios.
‎Timpul petrecut cu copiii e prețios,
‎căci ei îți dezvăluie adevăruri ‎despre tine cum nu se încumetă nimeni.
‎Fina mea mi-a zis într-o zi:
‎„Unchiule Sheng,
‎ai dinții galbeni și coatele gri.”
‎Eu: „Da, bună dimineața!
‎Ai învățat destule culori luna asta.
‎Gata! Stai bine cu culorile.
‎E timpul să înveți ‎cum să dai vești cu delicatețe.”
‎Nepotul meu mi-a zis: ‎„Unchiule, îți miroase gura a păsări.”
‎Mi s-a întipărit în minte. ‎N-o să uit niciodată.
‎Puștiul poate vota acum. Au trecut 15 ani.
‎Era și mai dureros fiindcă era absurd.
‎Era o abstracțiune poetică.
‎De parcă îmi puțea gura în așa hal, ‎că îl făcusem să descopere metaforele.
‎E greu când copiii sunt răutăcioși. ‎E greu de acceptat.
‎Înțelegeți? Fiindcă sunt atât de fragezi!
‎Atât de nevinovați! Nu-s îndoctrinați ‎cu religie, rasism, politică.
‎E o ură foarte pură.
‎Curată. Pe merit.
‎Fiindcă Dumnezeu i-a adus la tine.
‎Eram odată la o nuntă.
‎Mă simțeam bine.
‎O prietenă mi-a prezentat-o ‎pe nepoțica ei,
‎care voia să fie artist comic.
‎M-au rugat să-i arăt cum fac.
‎Am zis: „Frate, nu. Suntem la o nuntă.
‎Nu am nici mediul, nici publicul potrivit.
‎N-o fac.”
‎Fetița a zis: ‎„Nu ești amuzant. Ești un impostor.”
‎M-a afectat!
‎M-a rănit profund. ‎Mi-a distrus toată seara.
‎V-a spus un copil ceva ‎așa de răutăcios încât s-o luați razna?
‎Să vă gândiți ‎cum ați putea să vă răzbunați legal?
‎Gândeam cu bătaie lungă. ‎„Ți-o coc eu, fetițo!
‎Da. Poate nu mai reciclez.
‎Poate mă dedau schimbărilor climatice.
‎Sper să-ți placă arșița!”
‎Nu-mi place energia negativă.
‎Nu vreau să fiu așa, frate!
‎Când mi-am ieșit din sărite ultima dată,
‎într-o criză de furie,
‎am aruncat cu niște dopuri de urechi ‎prin camera de hotel.
‎Dacă știi ceva despre furie
‎sau fizică…
‎știi că nu există nicio satisfacție
‎când arunci cu bureți.
‎Nu e nicio eliberare.
‎Doar confirmi că ești furios ‎și foarte prost în clipa aia.
‎Eram în vacanță cu familia.
‎Stăteam în cameră cu tata. ‎Știam că sforăie.
‎M-am pregătit. Am adus dopuri.
‎Dar într-o noapte ‎m-am trezit și lipsea unul.
‎L-am căutat peste tot. Degeaba.
‎Unul singur era inutil.
‎Și, de frustrare, l-am zvârlit în beznă.
‎Când m-am târât înapoi în pat, ‎l-am găsit pe celălalt în așternuturi.
‎Nu mă mai ajuta cu nimic. ‎Și l-am aruncat și pe ăla.
‎M-am întins. N-am putut să dorm.
‎După multă vreme, l-am trezit pe tata.
‎În clipa aia, situația e foarte spinoasă.
‎Trebuie să-i explici cuiva ‎care fusese inconștient
‎că a fost un nesimțit timp de trei ore.
‎Omul nu înțelege. Se crede nevinovat.
‎Se crede din tot sufletul nevinovat.
‎Chiar încearcă să te aburească. ‎Te privește de parcă tu ești monstrul.
‎Tata zicea: „Ce-i cu tine?”
‎I-am răspuns: „E ciudat că nu știi.”
‎Dar lasă, te-am înregistrat. Trei ore de…
‎Trei ore de documentar cu tine
‎în timp ce mori în gura mare.
‎Și, în ultima clipă, ai ales să trăiești.
‎Te-ai întors la noi.
‎Și ai tot repetat.
‎Te-ai sufocat, ‎apoi te-ai salvat iar și iar.
‎E înfiorător.
‎Sunt o victimă nevinovată.
‎În prima oră, eram speriat. Îngrijorat.
‎Din când în când, nu mai sforăia. ‎Eram ușurat.
‎Dar mă și întrebam: „O fi murit?”
‎Într-a doua oră, mă gândeam: ‎„Viață sau moarte. Alege una și gata!”
‎Într-a treia oră m-am documentat.
‎„Deviațiile de sept.”
‎„Aparatele CPAP.”
‎Reflectam. Meditam la asta, înțelegeți?
‎Cum a supraviețuit sforăitul
‎de-a lungul evoluției?
‎N-are nicio logică.
‎Biologic, nu cred ‎că ați avea ce căuta aici.
‎Nu aveți ce căuta în fondul genetic.
‎Nu e o trăsătură bună ‎pentru supraviețuire.
‎Sunteți inconștienți!
‎Și gălăgioși.
‎Prada perfectă.
‎Trebuia să vă fi mâncat de mult în somn ‎un pui de smilodon.
‎Ne dați de gol pe toți!
‎Ați încercat să imitați sforăitul cuiva?
‎Cu un scop.
‎Fiindcă înregistrarea, ‎chiar la volum maxim,
‎nu a surprins ‎ce ai simțit că se petrecuse.
‎Zici: „Lasă înregistrarea! ‎O să asculți în direct.
‎O să-ți arăt ce mi-ai făcut.”
‎Și încerci să sforăi la ei ‎din toți rărunchii.
‎Dar, după două secunde, ‎începi să ai dureri.
‎Nu faci față.
‎Și îți dai seama ‎că e un soi de superputere diabolică.
‎E un miracol sinistru ‎să poată cineva sforăi toată noaptea
‎și să se trezească odihnit.
‎Scapă teferi și nevătămați.
‎Ar trebui să fie plin de sânge peste tot.
‎În ciuda dramei cu sforăitul,
‎sunt mai apropiat de ai mei acum.
‎Ceva ce ne unește, în mod surprinzător,
‎sunt fructele.
‎Asiaticii în toată firea adoră fructele.
‎Așa să știți!
‎Dacă vă atrage o persoană asiatică matură, ‎aflați care-s fructele de sezon!
‎Aflați ce e dulce și zemos acum!
‎Orice asiato-american ‎are o amintire cu părinții
‎care îl trimiteau ‎să fure fructe din grădina vecinului.
‎Ador amintirea aia.
‎Știam că e imoral, dar era distractiv.
‎Știți? Și înțeleg.
‎Ai mei erau imigranți din Taiwan.
‎Fuseseră săraci. ‎Nu avuseseră mai nimic în copilărie.
‎În copilărie, ‎pe mama n-o interesa deloc ziua ei,
‎fiindcă nu primea decât un ou de găină.
‎Eu am copilărit altfel.
‎De ziua mea aveam tort, cadouri. ‎Dormea prietenul meu la mine.
‎Noaptea, ieșeam ‎să aruncăm cu ouă în case.
‎Ce diferență, ‎doar în interval de o generație!
‎E ditamai schimbarea, ‎de la o aniversare cu un ou,
‎la viața mea plină de privilegii.
‎E incredibil, nu?
‎Le sunt veșnic recunoscător că au emigrat.
‎Dar, cu toată recunoștința,
‎nu știu dacă aș fi făcut l fel ‎pentru copiii mei.
‎Sunt foarte multe inconveniente.
‎E multă suferință, ‎sunt multe sacrificii, nu?
‎Vă imaginați cum e
‎să îți părăsești căminul?
‎V-ați gândit cu adevărat ‎ce înseamnă să-ți lași casa?
‎Să-ți lași familia, ‎prietenii, comunitatea.
‎Să lași tot ce îți era cunoscut.
‎Și să te muți într-o țară total străină, ‎unde nu știi limba,
‎doar ca progenitura ta ‎să aibă mai multe șanse.
‎Și te trezești ‎că se face artist de stand-up.
‎E catastrofal.
‎Habar nu aveau că există riscul ăsta.
‎Când se gândeau ‎dacă să rămână sau să plece,
‎habar n-aveau că țâncul putea găsi ‎o nouă cale de a trăi pe sponci.
‎Îi dai tot ce îi trebuie ca să răzbească,
‎iar el alege s-o ducă greu intenționat.
‎M-au dat la facultate. ‎Am diplomă de afaceri.
‎M-am jucat cu speranțele lor ‎până la absolvire.
‎După care, ce să vezi?
‎„Eu fac glume, mamă!”
‎Mama nici nu știe ‎ce e comedia stand-up.
‎Le spune amicilor ei ‎că-s un clovn, dar cu vorbe.
‎Dar ai mei sunt mândri de mine.
‎Așa cred. Încă nu mi-au spus-o.
‎Ai mei sunt mândri de mine ‎fiindcă sunt înăltuț.
‎Părințiilor imigranți ‎le plac copiii înalți.
‎E calitatea primordială.
‎O consideră un progres.
‎O afirmare a alegerilor lor.
‎Un indiciu ‎că țâncul a mâncat bine, nu ca ei.
‎Acum poate fura fructe ‎de pe crăcile mai înalte.
‎Le sunt recunoscător. ‎Vreau să fie mândri de mine.
‎E greu în domeniu. Încerc să răzbesc.
‎Încerc să fac lucruri de oameni mari.
‎De curând, ‎m-am interesat de niște chestii numite
‎„proprietăți imobiliare”.
‎Am niște bani puși deoparte
‎și mi s-a sugerat că ar fi timpul
‎să-mi cumpăr o casă în Los Angeles.
‎Poate aș reuși.
‎Când m-am interesat, am aflat
‎că trebuie să împrumut ‎un milion de dolari.
‎Sunt eu nou-venit și naiv,
‎dar, dacă trebuie să împrumut un milion ‎ca să-mi cumpăr casă…
‎nu pot să-mi cumpăr casă.
‎Impresarul mi-a zis: ‎„Simplu! Îți facem credit ipotecar.”
‎Am zis că o să depun o cerere
‎pentru un așa-zis împrumut Jumbo.
‎Așa i se spune. Pe cerere e scris „Jumbo”.
‎E clar că suma e enormă când afaceriștii ‎vorbesc ca în desene animate.
‎Ca să ți se aprobe un credit Jumbo, ‎avansul trebuie să fie de comă.
‎Nebunia e că mi l-a aprobat cineva.
‎Surprinzător, dar mi s-a aprobat.
‎Eram șocat. Când am văzut, am făcut…
‎Mă consideră solvabil.
‎Pentru un milion, plus 900.000 dobândă.
‎Se așteaptă ‎să le dau două milioane cât trăiesc.
‎Or ști ceva ce nu știu eu.
‎E încurajator, știți?
‎N-o să-mi cumpăr casă, dar, comic fiind, ‎ador să primesc aprobarea necunoscuților.
‎Mereu mă întreb
‎cine mi-o fi aprobat creditul.
‎Ce funcționar al băncii ‎mi-a evaluat cererea
‎și a zis: „American ‎de origine taiwaneză, 42 de ani,
‎se zbate să aibă succes ca artist comic.
‎Slabe șanse.
‎Dar azi jucăm la risc.”
‎Sunt Sheng Wang. Vă mulțumesc!
‎Mulțumesc tuturor!
‎Mulțumesc!
‎Cu bine! Vă iubesc!
‎Aveți grijă de voi!
‎Subtitrarea: Liana Oprea
‎NEPOȚILOR, PĂRINȚILOR, ‎MĂTUȘILOR, UNCHILOR, VERILOR,
‎SURORILOR, FRAȚILOR MEI, ‎SATULUI ȘI COPACULUI MEU.