Downloaded from YTS.MX
Presretna sam i počašćena što sam ovdje večeras.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Predstavljam vam svog dragog prijatelja
i jednog od meni omiljenih komičara:
Shenga Wanga!
Ali Wong, ljudi.
Hvala vam lijepa.
Jako sam uzbuđen i zahvalan što sam ovdje.
Što smo stariji,
više je toga što radimo prvi put.
Takva je priroda odrastanja.
Katkad i ono što nismo nikad očekivali.
Recimo, nedavno sam kupio hlače u Costcu.
To je velika stvar. Novo poglavlje u životu.
Ako kupujete hlače u Costcu, to znači da vas više nije briga.
To znači da ste se riješili ega i krenuli na duhovno putovanje.
Zar ne?
Ljudi često govore:
„Ne zanima me što drugi misle.”
To su prazne riječi
sve dok nisu potkrijepljene kupovinom hlača u Costcu.
Tek tada možete znati da nekome uistinu nije stalo.
Zato što nosi hlače iz Costca.
Nema šale s takvom osobom.
Odmah možete znati dvije stvari o njoj.
Kao prvo, čini što mora da preživi.
Kao drugo, više se ne boji umrijeti.
Costco nas uči kako da se prepustimo.
Prije nego što uđem u trgovinu,
obavim brzu i poticajnu meditaciju.
Pripremim se za neprijateljsko okružje.
Unaprijed znam da će biti nepravde.
Bit će pravih strahota.
„Govori kad možeš, prihvati zadanosti.
Idemo u Costco.”
Ako ne nađem parking u manje od osam minuta, odlazim.
Jednostavno odustanem. U redu je. Nije dan za to.
Neću forsirati. To je Costco.
Poštovat ću ga poput oceana.
Nije moj raspored u pitanju, nego Mjesec, plima i oseka.
Costco je veći od svih nas.
Mnogo je promjena. Ne znam kad su se dogodile.
Upravo sam saznao da je moja omiljena čokoladica
odnedavna Mounds.
Iznenađujuće, zar ne? Svi znamo
da je odvratna.
Zbilja odvratna.
Ako ne znate, podsjeća na Almond Joy.
Ali bez badema.
Bez radosti.
Sadrži mnogo kokosa.
Ta je čokoladica puna vlakana.
Možda sadrži prebiotike.
„Mounds” je loš naziv.
Ne shvaćam. Proizvode i Almond Joy.
Naziv kaže što sadrži i kako ćete se osjećati.
„Almond Joy” nije loš naziv. Netko se potrudio.
Tko je odobrio „Mounds”?
Jesu li uopće vidjeli proizvod?
Smeđe je boje i sabijen.
„Mounds” je dobar naziv samo ako je jedina druga opcija „Piles”.
Čudno jedem Mounds. Razvio sam vlastiti obred.
Otvorim čokoladicu i dodam joj bademe.
Kupujem ih zasebno.
I sam stvaram radost.
Ubacim bademe u Mounds.
Više nego što ih je u Almond Joyu.
Uguram ih unutra radi hrskavosti.
I jedem to kao pseće kolačiće.
Zbilja sam blagoslovljen.
Neke stvari pretpostavljamo.
Mislimo da ćemo to učiniti, ali ne.
Tek sam to shvatio. Sve donedavna…
mislio sam da ću imati kuću.
Mislio sam da ću imati kuću i vikendicu.
Odrastao sam i bilo bi jako lijepo
kad bih imao dublji sudoper.
U posjetu prijatelju primijetio sam:
„Čovječe, zbilja je prostran!
Jako prostran. Dobro živiš, stari.
Čestitam.
Kad pereš lim za kolače,
sigurno ne poplaviš radne površine.
Ne znaš kako ja živim. Različiti smo.”
Ipak, nevjerojatno je koliko vode ima u limu za kolače.
Ludo. Uvijek se iznenadim.
To je optička iluzija.
Tako je tanak, pa ne mislite da je opasan.
Vjerojatno ste umorni, pa ste opušteni s njime. Zar ne?
Odjednom: Bum! „O, ne! Moji su vitamini sad u laguni.”
Kad idući put dođe do požara, iskoristite lim za kolače.
Znate, kad sam bio mlađi,
ulazio sam u knjižaru zadivljen.
Kao mali ušao bih u knjižaru
i gledao sve što ću naučiti.
Sad sam odrastao i kad uđem u knjižaru,
gledam sve ono što nikad neću znati.
Teško je kad vidiš svoje neznanje poredano po abecedi.
Ne sviđa mi se to.
Kad dođem do stručne literature, ništa mi nije poznato,
ali sve je to izbor mjeseca.
Teško je biti okružen s toliko znanja odjednom.
Jasno ga vidite, a ne možete ga dobiti.
Samo vas izaziva. Kao striptiz mudrosti.
Trudim se da mi čitanje svake noći postane navika.
Problem je što prebrzo zaspim.
Knjige su jače od melatonina.
Samo nabavite knjigu. Sadrži 50 mg po stranici.
Prirodne su i brzo djeluju. Nuspojave uključuju učenje.
Spavat ćete svojih osam sati. Stavite knjigu na noćni ormarić.
Pogledajte je usred noći i odmah ćete ponovo zaspati.
„Ne, hvala.
Vrijeme je za spavanje.”
Čitam istu knjigu već tjednima. Još sam na predgovoru.
To zapravo i nije knjiga.
Ne računa se kad su brojevi stranica slova.
Uvijek spakiram knjigu kad idem na turneju.
Na plažu ili piknik uvijek ponesem knjigu.
Ali ne čitam je.
Nisam načitam, ali moje knjige mnogo putuju.
Mojim je knjigama dobro. Vidjele su svijeta.
Ne znam. Moram se bolje organizirati.
Ne znam koliko ću još biti na ovom svijetu,
ali brzinom kojom sad čitam,
ostalo mi je još osam knjiga.
Moram mudro birati.
Imam e-poruku od New York Timesa.
Kažu: „Pročitajte 73 knjige ovo ljeto.”
Pa oni me uopće ne poznaju.
Otkazao sam pretplatu.
Sedamdeset tri knjige?
Ovo ljeto pročitat ću jednu knjigu
ili možda tu e-poruku.
Moja je izvedba prespora.
Presporo čitam. Volio bih da se mogu spojiti.
Kao u Matrixu. Znate? Samo se priključite.
Sedam navika jako učinkovitih ljudi.
Odugovlačim, što je loše. To je problem.
Recimo, nisam još napisao ni ovu šalu.
To je jako loše.
Bojim se da će moj popis želja
biti hrpa obaveza koje nisam riješio.
Da mi liječnik kaže da imam još nekoliko mjeseci života,
rekao bih: „Moram se požuriti
i uokviriti ove fotografije.”
Živim među golim zidovima poput ubojice.
Već dugo radim na jednom cilju.
Želim imati dobro držanje.
Teško je. Ne znam mogu li to.
Cijeli život držim se pogrbljeno
zato što sam jako skroman.
Dobar sam čovjek.
To je zadana vrijednost, zar ne?
Nije prirodno da ljudi stoje uspravno.
Rade to namjerno. Mislim da me provociraju.
I ja to mogu. I ja se mogu pretvarati da vjerujem u sebe.
Toliko sam dugo pogrbljen da mi je to postalo normalno.
Kao da šaljem pravu poruku.
„Nitko me neće povrijediti.
Ne. Već sam slomljen.”
Osjećam se sigurno.
Ako ne znate, dolazim iz Teksasa.
Odrastao sam u Houstonu.
Beyoncé je pohađala moju srednju školu.
Ludo, zar ne? Beyoncé.
I ja.
Ludo. Već je Beyoncé dovoljna.
Kad saznate da je Sheng Wang iz istog grada,
pomislite: „Koliko nadarenih!”
Sigurno je nešto u vodi.
Odgojen sam na budističkoj filozofiji, ali nemam predrasuda, znate.
Idem u svaku crkvu koja ima košarkaško igralište.
Tako vježbam. Igram košarku.
Ali ne s bilo kime.
Svakog utorka nalazim se sa skupinom prijatelja u parku.
Svi smo loši i nitko se ne želi ozlijediti.
To je ljubazna igra. Nikad ne psujem, ali često se smijuljim.
Moj um želi raditi neke stvari
koje moje tijelo ne može izvesti.
Kad dobijem loptu, moj um misli da ćemo driblati,
okrenuti se i završiti s gracioznim ubacivanjem u koš.
A moje tijelo kaže: „Zapravo, bacit ćemo loptu u aut.”
Izgubljena lopta. Smijuljenje.
To je javni prostor.
Ne mogu kontrolirati tko igra košarku,
ali odmah znam s kim ne želim igrati.
Recimo, ljudi u formi su opasni.
Obično kažem: „Zdrav si? Dobro.
To je dobro za tebe. Kladim se da si vješt.
Ali nije riječ o tome.
Ne, čovječe. Moji prijatelji i ja ovdje smo jer smo bolesni.
Visok krvni tlak, visok kolesterol, dijabetes, masna jetra.
Nismo ovdje zbog igre. Ovdje smo da odložimo smrt.
Vrati se kad dobiješ dijagnozu.”
Volim te tipove. Mnogo mi znače.
Oni su prijatelji koje sam slučajno stekao.
Svi su odrasli ljudi
koje sam upoznao u parku.
Moji dečki iz parka.
Ako ikad organiziram pljačku,
oni su moja ekipa.
Dva su razloga. Kao prvo, igramo košarku već osam godina,
a ne znamo kako se tko preziva.
Ne znaju ni kako se zovem. Zovem se Sheng, a zovu me Chang.
Kao drugo, imamo mnoštvo znanja i vještina.
Imamo različite igrače potrebne za uspješnu pljačku.
Imamo crnca koji radi na rasvjeti u finom kvartu
i ima pristup kućama bogatih i slavnih u Los Angelesu.
Imamo financijskog savjetnika iz Salvadora koji nam može oprati novac.
Imamo meksičkog policajca koji će pomoći ako se snage reda upletu.
Imamo još jednog tipa bez praktičnih vještina, ali bijelac je.
Ima moći koje ja ne razumijem, ali…
U timu je.
Moramo imati raznolikost, ljudi.
Više ne mogu igrati košarku u boksericama.
Moram opet nositi obične gaće.
Moje tijelo doživljava promjene.
Otkrio sam da moja muda pokušavaju otići.
Bio sam predobar prema njima. Dao sam im previše slobode.
Sad žele neovisnost.
Ne mogu to dopustiti. Moram suzbiti pobunu.
Zategnuti uzicu.
Znam to jer su me jednom usred igre
muda udarila po bedru.
Čuo se glasan zvuk.
Bilo me sram.
Uznemirio sam se jer sam znao što slijedi.
Netko je proglasio faul.
Morao sam objasniti: „Ne, čovječe. Ja sam žrtva.
I počinitelj.
To je prekršaj mlohavih muda.”
I tako…
Morao sam kupiti obične gaće.
Ne kupujem ih još od srednje škole.
Dugo je prošlo. Što se promijenilo? Što je novo?
Istražio sam i našao nove gaće.
Nemaju raspor.
Bio sam začuđen.
Ne koristim raspor.
Kad moram piškiti,
previše je hitno da provučem iglu.
Moram ravno do pisoara.
Nemam vremena za traženje tajnih vratašca.
Bio sam sretan. Kupio sam nove klasične gaće bez raspora.
Kad sam ih raspakirao, pomislio sam
da sam kupio ženske gaćice.
U čemu je razlika? To su mekane crne gaćice.
Nisam to želio.
Da, pristaju mi. Prave su veličine.
Ali previše su seksi.
To nisam ja.
Znate, nisko su rezane u struku i visoko sa strane.
Obujmljuju mi kukove i bedra.
Nitko me nije tako dobro držao.
To je moćan osjećaj.
Kad sam obukao te gaćice, držanje mi se popravilo.
I nesvjesno sam se počeo njihati.
Jednostavno sam počeo…
Ne radim to svjesno. To je duh gaćica koji teče kroz mene.
Ja sam samo medij.
Moramo se potruditi da budemo sretni.
Smatram da bi cijelo društvo bilo bolje
kad bismo prihvatili da je skakutanje
jednako vrijedno kao i trčanje.
Svijet bi bio bolji, zar ne?
Šteta što si uskraćujemo brz i jednostavan način da budemo radosni.
Koliko morate trčati da postignete euforiju?
Nitko ne zna. Previše.
Kad skakućete, odmah se osjećate dobro.
Zamislite kako skakućete s tri najbolja prijatelja.
Stojite rame uz rame, u formaciji.
Vi ste banda iz Gleeja.
Dobro izgledate. Brzo se krećete.
Učinkovito je.
Popio sam piće u baru u blizini.
Deset minuta hoda. 8 minuta skakutanja.
Došao sam prerano.
Kasno sam se počeo brinuti o sebi.
Upravo sam počeo koristiti
dovoljno losiona za tijelo.
Shvaćate? Treba ovlažiti cijelo tijelo.
To je mnogo losiona.
Uvijek sam mislio da ne zaslužujem toliko losiona.
Koristio sam samo malo.
Počinjao sam od glave, tako da su moje noge platile cijenu.
Onda sam se učlanio u Costco.
Kakva promjena! Costcov je losion isplativ. Dolazi u velikoj boci.
Obično ima zgodnu pumpicu na vrhu.
Jedini je problem što se ta tehnologija urušava nakon dvije trećine boce.
O, ne! ima još mnogo losiona, ali ne možete doći do njega.
Pumpica ne radi.
Tad morate odvrnuti čep i koristiti pumpicu kao štapić.
Ne sviđa mi se to.
Loše je kad morate s pumpanja prijeći na umakanje.
Kad pumpam, bezbrižan sam. Osjećam se bogatim.
Bum, bum, bum!
Zadržite ostatak.
A kad umačem…
Ja sam inteligentna životinja.
Znam rabiti alat.
Morate i uvijati i povlačiti.
Kao da nanosite maslac na kruh štapićima.
Imam losion za tijelo.
Imam losion za lice. Trudim se. Imam i kremu za oči.
To je sljedeća razina.
Krema za oči je ozbiljna. Stoji više.
Više od svih losiona koje ste ikad kupili.
A dolazi u sićušnom pakovanju.
Morate opravdati tu kupovinu.
Nanosite kremu za oči samo prstenjakom.
Najmekšim prstom.
Jer je to najljenji prst.
Prstenjak ne kopa, ne pokazuje i ne pičkara.
On je…
Samo je…
Prstenjak je dobar samo za obećanja i kremu za oči.
Kremu nanosite blagim tapkanjem i lagano otvorenih usta.
Mora djelovati.
Tako skupo.
Pratim jednu boru.
Brzo se razvija posljednjih godina.
Ovdje je.
Ne mogu je zaustaviti. Očajan sam.
Čak je i podmićujem. „To je krema za oči, ali sredit ću te.
To je samo za tebe. Nemoj nikome reći.”
Naravno, uvijek ostanu tragovi kreme za oči.
Ne želim da propadnu.
Poput dobroćudnog kralja kažem: „Hajde sad. Jedite, seljaci.”
Spavam na leđima.
Da, ne valja naslanjati lice na jastuk.
To pojačava bore.
Spavam na leđima, ali to mi nije najdraži položaj.
Na leđima je dosadno. Nema ušuškavanja.
Samo ležim poput vampira.
Povremeno se ipak okrenem.
Možda sam imao loš dan ili mi je rođendan.
Želim se počastiti.
To je moj novi porok. Ne pušim,
ali povremeno spavam na trbuhu poput lošeg dečka.
Nedavno sam doživio još jedno iskustvo odrasle osobe.
Vodio sam djevojku na mamografiju.
To je redoviti pregled dojke.
Njoj je bio prvi. Nisam znao mnogo o tome.
Kad rade mamografiju, uzmu vašu sisu
i stave je na uređaj za izradu tortilja.
Zatim je više puta pritisnu.
Brutalno je. Iznenadio me postupak.
Pitao sam: „Jeste li vi liječnik ili radite palačinke od sisa?”
Bolno je. Kad joj je prvi put prignječio sisu, prdnula je.
Svi su bili iznenađeni.
Učinila je što je morala. Branila se.
Zato što je bila napadnuta.
Nije htjela otići bez borbe.
Svi znamo za borbu ili bijeg, ali ponekad postoji još jedna mogućnost.
Tomu vas ne uče u školi. To naučite na ulici.
Kad sam čuo
taj prdež,
istog trena osjetio sam empatiju.
Suosjećao sam sa svojom djevojkom jer sam znao koliko je to boli.
Znam da joj je prag boli sličan mome,
ali isto tako znam da se mnogo više boji prdnuti u javnosti.
Toliko ju je boljelo.
To je previše.
U liječničkoj ordinaciji pomažu ljudima.
To ne bi trebalo biti nasilno.
Muškarcima nije tako.
Kad pregledaju muškarce, što čine? Dodiruju nam muda.
Stave nam prst u dupe.
To je opušteno.
To je prilično nježno.
Ne smeta mi.
To je za moje zdravlje.
Ako ne griješim, većina muškaraca
ionako se pregledava iz zabave.
Iz zabave, radi znanja.
Upoznaj samoga sebe.
Želim reći da bi svima trebalo biti jednako lako
dobiti potrebnu skrb.
Da je obratno, ne bi bilo uobičajeno.
Muškarci ne bi pristali na takav postupak.
Da kažu: „Provjerit ćemo imate li rak,
ali moramo vam zgnječiti muda par puta”…
rekao bih: „Doktore,
vjerojatno ga nemam.
Osjećam se dobro, doktore. Opušten sam.
Dobro sam. Vidimo se drugi put.”
Današnja je medicina zbilja nevjerojatna.
Ali koliko puta moramo pročitati članak
o novom lijeku za rak
koji djeluje samo na štakorima?
Nije li dosta tog članka?
Možemo li se složiti da nije za ljudske novine?
Zbilja nije.
To je vijest za štakore.
To je tipična vijest za štakore.
Divno za zajednicu štakora. Javite im.
Javite im, ali pustite nas na miru.
Saznao sam da 99,6 % tih istraživanja
nije primjenjivo na ljudima.
Dakle, ulažemo bezbroj dolara i mnoštvo sati u razvoj medicinskog znanja
za neprijatelja.
Imamo mnogo znanja o štakorima.
Ne znamo izliječiti prehladu,
ali ako ste miš dijabetičar s ekcemom i gihtom,
nemate razloga za brigu.
Dobro ćete živjeti. Uz vas smo ako ste štakor.
Dobro je vrijeme za štakore.
Teško je biti čovjek.
Teško je biti čovjek u ovoj zemlji. Naš je zdravstveni sustav distopijski.
Shvaćate? Ako se u Americi ozlijedite,
bolje vam je da se jako ozlijedite.
Dovoljno jako za pravo na odbitak.
Najbolje u siječnju.
Bit ćete mirni cijelu godinu.
Tako ćete pobijediti.
Nemojte se ozlijediti u prosincu. To je za jadnike.
Samo jedne čarobne godine
dobio sam pravo na odbitak.
Bio sam sretan. Mislio sam: „To! Sad igram na sigurno.”
Bilo je vrijeme za neke poteze.
Posjećivao sam liječnike. Recimo, stručnjaka za problem s guzom.
Kad je došlo vrijeme pregleda, problem se riješio sam od sebe.
Istražio sam to. Mislio sam da sam dobro.
Otišao sam na pregled. Liječnica mi je to potvrdila.
Rekla je: „Dobro ste, ali svejedno
mogu detaljnije pogledati.”
To nije bilo nužno.
Već sam dobio mir koji sam tražio.
Ali sjetio sam se odbitka.
Sjetio sam se koliko mi je puta zdravstveno uvalilo račun.
Rekao sam: „Znate što?
Idite po lubrikant.
Učinimo to.
Hajde. Ako plaćam ulaz, želim isprobati sve naprave.
Čak i one loše. Ostajem do zatvaranja.”
Učinili smo to.
Obavili smo pregled.
Ništa nismo saznali.
Nije bilo potrebno.
Masno je naplatila zdravstvenom.
Dobila je svoj dio.
Ja nisam dobio zadovoljštinu koju sam tražio.
Put do ekonomske pravde vjerojatno ne bi trebao voditi kroz dupe.
Nemate osjećaj da ste pobijedili
dok ležite na boku, s liječničkim prstom u dupetu.
„Tako je, zdravstveno.
Ovo je osveta.”
Uvijek pokušavam pobijediti sustav.
Čak i kad to nema smisla.
Zato imam sokovnik
koji ne koristim.
U nekom trenutku svog odraslog života
shvatit ćete da trebate hranu.
No možda nećete htjeti jesti zdravu hranu.
Tražit ćete način za varanje.
Mislit ćete da će zeleni sok riješiti većinu vaših problema.
Kad kupite sok u trgovini,
mislit ćete: „Sok mi je preskup.
Ne zarađujem dovoljno za sok.”
To je stresna kupovina, zar ne?
Tad ćete shvatiti.
Ako kupite sokovnik, u 12 godina
uštedjet ćete milijun dolara.
Jednostavno je. Spomenut ćete genijalni plan prijateljima.
Ponudit će vam sokovnik koje oni više ne koriste.
Nećete ništa slutiti. Odbit ćete sokovnik.
Reći ćete: „Ne, hvala. Taj nije dobar.
Nikakvo čudo da ste prestali. Ja znam.
Nabavit ću vrhunsku pogrešku.”
Dat ćete 400 dolara za sokovnik na hladno prešanje.
Otići ćete na tržnicu po svježe sastojke.
Znate da su svježi. Prljavi su.
Sviđa vam se ta značajka.
Nema sjajnog voća na tržnici.
Važan je mat premaz.
Uzet ćete prašnjavu berbu, odnijeti je kući, izribati je i isprati,
nasjeckati sve, napraviti sok, očistiti opremu,
pospremiti je i za sat vremena reći: „Nikad više.
Nema šanse.
Bilo je zabavno jednom raditi sok,
ali sad sam u mirovini.
Odustao sam.”
Znate da je gotovo sa sokovnikom jer je na vrhu hladnjaka,
gdje je ona čudna, masna prašina.
Znate? To je ona vječna prašina.
Neće nestati. Jednog dana pretvorit će se u ulje.
Osjećam se loše zbog toga.
Imam 400 dolara vrijednosti na hladnjaku.
Ali smatram to brzom terapijom.
Sad sam izliječen.
Kupujem sok u trgovini bez problema i bez stresa.
„Deset dolara po boci? To je dobra cijena.
Bio sam na bojišnici. Znam kako je.
Hvala vam na službi.”
Trošim previše vremena i energije na sitne odluke.
Znate? Recimo, ručao sam prženu piletinu u Popeyeu.
To je gozba koju želim iskoristiti do kraja.
Procjenjujem kombinacije u ponudi.
Želim naći najbolji omjer zadovoljstva i cijene.
Tijekom moje analize
neki je tip ušao.
Bez oklijevanja naručio je pileća prsa, dva keksa i sok.
To uopće nije kombinacija.
Nije štedio na toj narudžbi.
Bio sam u šoku.
Kvragu. Zar u Popeyeu naručuju à la carte?
Želim biti toliko bogat jednog dana.
To je moj san. Jednog dana ući ću u Popeyea i improvizirati.
Samo tako. Neću gledati jelovnik.
Kad me pitaju, spontano ću naručiti nešto.
Teško je ne jesti brzu hranu na turneji.
Jedne noći nakon nastupa vraćao sam se u hotel.
Samo je Wendy bila otvorena.
Bila je preko puta hotela, ali samo za vozila,
a nisam imao auto.
Imao sam novca, nade i noge.
Skoknuo sam onamo.
Bio sam pozitivan.
Pokucao sam na prozor i rekao: „Hej, evo nas.
Učinimo ono što moramo.”
Nije bio presretan.
Rekao je: „Ne poslužujemo pješake.”
Pitao sam zašto. Rekao je: „Radi vašeg zdravlja i sigurnosti.”
Rekao sam: „Želim jesti u Wendy.
Zašto to spominješ?”
Nije posustajao. Nije me htio poslužiti.
Na kraju sam pozvao Uber da me provoza oko zgrade.
Bio sam precizan.
„Pokupite me kod jelovnika. Ostavite me na prozoru.”
„Je li ovo vaš prijevoz?
Žao mi je. Dobit ćete pohanu piletinu.”
Nedavno sam bio na turneji u Kanadi.
U Kanadi alkohol možete kupiti
samo u posebnim, državnim trgovinama.
Nisam znao. Bio sam u običnoj trgovini.
Slučajno sam kupio pakovanje bezalkoholnog piva.
Trebao sam znati bolje. Usto, bilo je sobne temperature.
Poslije sam stavio pet piva u zamrzivač.
Jedno pivo stavio sam u zdjelu s ledom.
Otvorio sam ga i otpio. Nije bilo osvježavajuće.
Pogledao sam limenku. Bez alkohola.
Pa to je sok od ječma s mjehurićima.
Pomirio sam se s time da ću ostati trijezan.
Spremao sam se na spavanje.
Nedugo potom dokrajčio sam limenku.
Popio sam i preostalih pet.
Sredio sam cijelo pakovanje.
Tad sam shvatio: „Nisam pri sebi.
Patim od nealkoholizma.
To je loše. Neću se izvući.
Bit ću prvi čovjek kojeg su ubile osnovne tekućine.”
Sklon sam ovisnostima. Volim pretjerivati.
Moja tolerancija na travu i alkohol je previsoka. Želim je smanjiti.
Prijatelj mi je nedavno rekao za drogu koja se zove DMT.
To je snažno halucinogeno sredstvo
koje vam daje osjećaj o tome kakva je smrt.
Dovoljno sam otvoren da ga probam jednom ili dvaput.
Ali ne bih htio razviti toleranciju na DMT.
Što ako umrem prirodnom smrću?
Nakon 45 minuta bilo bi: „Ne osjećam ništa.
Što se događa? Jesam li mrtav ili ne?
Ne mogu cijeli dan ovako ležati.
Slabo djeluje.”
Zamislite da vas smrt ne impresionira.
Jako sam zahvalan na ovom putovanju i nastupima.
Provodim dosta vremena u New Yorku.
Sjajno mjesto za razvoj komičarskih vještina,
ali teško za postojanje.
Kad sam se doselio onamo,
nisam znao da svaki put kad obnovite ugovor o najmu,
stanarina mora porasti.
Živio sam posvuda.
U većini gradova stanodavci vam daju nekoliko godina
da poboljšate svoj život.
To je razumno.
U New Yorku ti kažu: „Imaš godinu dana da se poboljšaš 10 %.
Požuri se.”
Deset posto je mnogo.
To je velika zarada svake godine. I to je veliki pritisak.
Roditelji mi nikad nisu stvarali takav pritisak.
U New Yorku sam imao osjećaj da se stanodavac mora ponositi mnome.
Bilo je čudno. Mislio sam da je moj san kupiti mu kuću.
Želio sam to jer me poticao.
Vjerovao je u mene. Odabrao me za stan 16.
Posao je jako nepredvidljiv.
Jednom prilikom bio sam jako sretan.
Dobio sam ponudu da nastupim u Bostonu.
Bio sam uzbuđen.
Htjeli su mi platiti i pokriti troškove prijevoza.
Htio sam ići vlakom od New Yorka do Bostona.
No ta je karta koštala više
nego honorar za moj nastup.
Bio sam razočaran. Obuzele su me crne misli: „Kvragu.
Možda bih trebao biti vlak.
Možda to moram učiniti da uspijem.
Znam da bi moj nećak bio sretan time.
Bio bih ujak godine zauvijek.”
Ovo radim i zato da nadahnem ljude poput mog nećaka
da slijede svoje snove.
Kao azijski Amerikanac želim to.
Ali biti prvi azijski Amerikanac koji je vlakić?
To je inovativno.
Volim ovaj život. Cijenim ga.
Ali ponekad mi nedostaje
stabilnost starog posla.
Prije sam radio u uredu.
Kod uredskog posla najbolje je to
što možete ispisivati.
Možete ispisivati što god želite.
Zato sam išao na posao. Imao sam plaću,
zdravstveno osiguranje i ispisivao sve za sebe i svoje bližnje.
Znam da imate pisač kod kuće. Svi ga mi imamo.
Ali taj je samo za hitne slučajeve.
Pisač kod kuće trenutno je isključen.
Prašnjav je.
Od boja ima samo cijan.
Ispisuje plave dokumente.
„Vi ste arhitekt?”
Zao sam prema sebi kod kuće.
Suzdržavam se od ispisivanja.
Kažem si: „Ne, ne.
Upamtit ćeš to.”
Ako moram nešto ispisati, odaberem stranice.
Nema ispisa svega. To je za posao.
Kod kuće biramo stranice.
Dvostrano.
Crno-bijelo.
Najsvjetlije moguće. Kad izađe, najbolje da je nevidljivo.
Zato je na poslu zabavno. Zato što je ispis brz i opušten.
Brzi ste na okidaču, spremni pritisnuti Ctrl+P.
Možda nemate novca da si ispunite želje,
ali ispisujete kao da imate.
Na poslu je poanta biti rastrošan.
Bez grižnje savjesti.
Ništa ne osjećate.
Jeste li ikad bacili dokumente koje ste upravo ispisali?
Sve ste ih ispisali.
Tek su izašli.
Svježa hrpa papira.
Jeste li ikad bacili
topli papir?
Čini se pogrešno.
Možda trebate pričekati da se ohladi prije nego što ga bacite.
Tek je izašao. Pustite ga da malo poživi.
Ali ne oklijevate.
Uredski život pretvorio vas je u razbojnika.
Čudno, zar ne?
Na poslu vas pokušavaju kontrolirati na mnogo načina.
A dopuštaju slobodno ispisivanje.
Nije li to sumnjivo?
Oni znaju
da nam moraju dati neku utjehu
kad pomislimo da nemamo kontrolu.
Ne mogu ukinuti ispis.
Ispis je jedino što sprječava revoluciju.
Kad kažu: „Dođi u petak nakon Dana zahvalnosti”,
odgovaram: „Dobro.
Dobro. Vrijeme je da ispišem svoj Gmail račun.
Vrijeme je za kopiju na papiru.
Drugi koriste oblak. Ja ću koristiti drveće.”
Nešto ću vam odati, ljudi.
Imam dvostrani remen.
Tajna je da imam samo jedan remen.
Kolega je mislio da imam dva.
Ako ne znate, dvostrani remen
crn je s jedne, a smeđ s druge strane
i ima kopču koja se okreće.
Možete ga kombinirati sa smeđim
i crnim cipelama.
Namjestite kopču. Ljudi primjećuju takve stvari.
Tako napredujete u životu.
Dvostrani remen služi u određenom razdoblju života
kad ste dovoljno šik za dva para cipela,
a niste još spremni za dva remena.
To je prijelazno razdoblje. Uspjet ćete.
Jednog dana zaradit ćete za dva remena.
Zasad morate okretati kopču.
Ja sam kum.
Kum sam kćerima moje prijateljice.
Moja je djevojka kuma.
Sad moramo ostati zajedno zbog djece.
Kad vam prijatelji počnu imati djecu,
morate biti spremni.
Morate biti spremni opet naglas čitati.
Nemojte misliti da je to jednostavno.
Naravno, znate čitati. Nije to pitanje.
Pitanje je
znate li glumiti.
Znate li prilagoditi glasove različitim likovima?
Znate li pjevati? Plesati? Možete li održati samopouzdanje
kad predstavite izvedbu publici koja ne daje povratne informacije?
Otišao sam kod prijatelja. Mislio sam, na večeru.
Stavili su bebu na spavanje.
Pitali su želim li joj čitati.
Rekao sam:
„Hoćete li i vi slušati?”
Za koga je ta izvedba?
Dali su mi knjigu Patkica slatkica.
Nikad je nisam čitao. Improvizirao sam.
„Patkica slatkica.
Patkica slatkica ide, gega se i pjeva.
Maše repom vuš-vuš i krilima sijeva.”
Cijelo vrijeme dok sam čitao, trudio sam se ne zvučati kao E-40.
A zbilja sam htio.
Mislio sam: „Stihovi su ludi!
Želim im odati počast.
‘Gega se i pjeva.
Maše repom vuš-vuš i krilima sijeva.’”
Mislim da je vrijeme provedeno s djecom zbilja dragocjeno.
Djeca će vam otkriti istinu
koju vam se nitko drugi ne usudi reći.
Jednog dana kumče mi je reklo:
„Striček Sheng,
zubi su ti žuti, a laktovi sivi.”
Rekao sam: „Dobro jutro.
Naučili smo dovoljno boja ovaj mjesec.
Dobro si svladala boje.
Vrijeme je da pređemo na to kako obazrivo priopćiti nešto.”
Nećak mi je rekao:
„Ujače Sheng, dah ti zaudara na ptice.”
To mi se usadilo u mozak. Neće nestati.
Mali je punoljetan. Prošlo je 15 godina.
Boljelo me jer nije imalo smisla.
Poetski je apstraktno.
Moj gadni zadah bio je razlog što je dijete otkrilo metafore.
Teško je prihvatiti kad su djeca okrutna.
Tako su mlada. Tako nedužna.
Nisu zadojena vjerom, rasizmom i politikom.
To je čista mržnja.
Čista je. Zaslužujete je.
Došla vam je od Boga.
Jednom sam bio na svadbi.
Zabavljao sam se.
Prijatelj me upoznao sa svojom nećakinjom, nadobudnom komičarkom.
Pitao me hoću li nastupati pred njom. Rekao sam: „Ne. Na svadbi smo.
Ovo nije prikladna prilika ni publika.
Neću to učiniti.”
Djevojčica je rekla: „Nisi smiješan i varalica si.”
To me pogodilo.
Jako me povrijedilo. Loše sam spavao. Mislio sam o tome.
Je li dijete ikad bilo tako zlo prema vama
da ste počeli ludjeti?
Da razmišljate kako mu se zakonito osvetiti?
Razmišljao sam na duge staze. „Mala, nekako ću ti se osvetiti.
Da. Možda prestanem reciklirati.
Možda prihvatim klimatske promjene.
Nadam se da voliš vrućinu!”
Ne volim negativnu energiju.
Ne želim biti takav.
Posljednji put kad sam zbilja izgubio živce,
u nastupu bijesa
bacio sam čepiće za uši u hotelskoj sobi.
Ako znate nešto
o ljutnji
ili o fizici,
znate
da nema zadovoljstva
u bacanju pjene.
Ne oslobađate napetost.
Samo potvrđujete da ste ljuti i prilično glupi.
Bio sam na obiteljskom odmoru.
Dijelio sam hotelsku sobu s tatom. Znao sam da hrče.
Ponio sam čepiće za uši.
Ali jedne noći jedan je čepić nestao.
Tražio sam ga posvuda. Nije ga bilo.
Samo jedan čepić je beskoristan.
U bijesu sam ga bacio u tamu.
Vratio sam se u krevet. Drugi čepić bio je na plahti.
Više mi nije bio od koristi. Bacio sam ga.
Legao sam.
Nisam spavao.
Nakon dugo vremena konačno sam probudio tatu.
Situacija je bila jako nezgodna
jer sam morao objasniti nekome tko je posve nesvjestan
da je zapravo već tri sata seronja.
Oni to ne shvaćaju. Misle da su nedužni.
Cijelim srcem vjeruju da su nedužni.
Zapravo, žele prebaciti krivnju. Ponašaju se kao da ste vi čudovište.
Tata me pitao: „U čemu je problem?” Rekao sam: „Čudno da ne znaš.
Ali u redu je. Snimao sam te. Imam tri sata…
Imam tri sata dokumentarca o tebi
kako glasno umireš.
U posljednjem trenutku odabrao si život.
Vratio si nam se.
Stalno si to radio.
Gušio si se, ali svaki bi se put spasio.”
To je čisti užas.
Ja sam nedužni promatrač.
U prvom satu bio sam preplašen i zabrinut.
Povremeno hrkanje prestane. Nastupa olakšanje.
A zatim pomislite:
„Je li možda umro?”
Drugi je sat pitanje života i smrti. Želim da odabere nešto da možemo dalje.
Treći sat proveo sam istražujući.
Devijacija septuma.
CPAP uređaji.
Dugo sam razmišljao o tome.
Kako je hrkanje preživjelo evoluciju?
Nema smisla.
Biološki gledano, ne bi više trebao biti ovdje.
Ne pripada u gensku zalihu.
To nije svojstvo prikladno za preživljavanje.
Nesvjestan je!
I glasan.
On je savršen plijen.
Odavno ga je trebao pojesti sabljozubi tigar dok je spavao.
Odaje svima našu lokaciju.
Jeste li ikad imitirali nečije hrkanje?
Planski, zar ne?
Sutradan ujutro, čak i na najglasnije,
snimka ne prenosi ono što mislite da se dogodilo.
Pomislite: „Pustimo snimku. Zorno ću ti prikazati.
Pokazat ću što si mi učinio.”
Pokušate hrkati što glasnije možete,
ali nakon dvije sekunde počne vas boljeti.
Ne možete ga održati.
Tad shvatite da je to opaka supermoć.
Pravo je čudo da netko može hrkati cijelu noć
i probuditi se odmoran.
I otići neozlijeđen.
Čini se da bi trebalo biti krvi posvuda.
Unatoč drami s hrkanjem,
više sam u kontaktu s roditeljima.
Začudo, ono što nas povezuje je voće.
Odrasli Azijci vole voće.
Morate to znati.
Ako želite izlaziti s Azijcem, provjerite koje je sezonsko voće.
Morate znati što je sad slatko i sočno.
Sve azijske Amerikance roditelji su slali
u misiju krađe voća iz susjedova dvorišta.
Čuvam tu uspomenu.
Bilo je sumnjivo, ali zabavno.
I shvaćam to.
Moji su roditelji imigranti iz Tajvana.
Odrasli su u siromaštvu. Kao djeca imali su jako malo.
Moja mama nije voljela rođendane kad je bila mala.
Jedino što bi dobila bilo bi kokošje jaje.
Meni je bilo drukčije.
Moji su rođendani uključivali tortu i darove. Moj bi prijatelj prespavao.
Noću bismo izašli i bacali jaja na kuće.
Ludo je koliko smo napredovali u samo jednoj generaciji.
Veliki je skok od rođendana s jednim jajetom
do privilegiranog života koji sam ja imao.
To je nevjerojatno.
Zahvalan sam roditeljima što su imigrirali.
Unatoč tome,
ne znam bih li to učinio za svoju djecu.
To je mnogo neugodnosti.
To je mnogo patnje i žrtve, zar ne?
Možete li zamisliti
da napuštate svoj dom?
Razmislite o tome što to znači napustiti
svoj dom.
Napuštate obitelj, prijatelje i zajednicu.
Napuštate sve što vam je poznato.
Odlazite u stranu zemlju čiji jezik ne razumijete
samo zato da bi vaši potomci imali više mogućnosti.
A onda vaše dijete postane komičar.
To je poražavajuće.
Nisu znali da postoji taj rizik.
Kad su odlučivali hoće li otići ili ostati,
nisu znali da ću pronaći novi način da mi bude teško.
Pružili su mi sve potrebno za uspjeh.
Možda sam namjerno odabrao težak život.
Školovali su me. Završio sam ekonomiju.
Poigravao sam se s njihovim snovima i nadama sve dok nisam diplomirao.
Tad sam rekao: „Pazi sad.
Pričat ću šale, mama.”
Moja mama ne zna što je stand-up komedija.
Kaže prijateljima da sam klaun koji govori.
Ali moji se roditelji ponose mnome.
Pretpostavljam. Nisu to rekli.
Ponose se mnome zato što sam relativno visok.
Roditelji imigranti vole visoku djecu.
To im je najdraže.
Smatraju to napretkom.
Smatraju to potvrdom svojih životnih odluka.
Smatraju to naznakom da je dijete dobilo dobru hranu, što oni nisu.
Sad može krasti voće koje je malo više.
Zahvalan sam. Želim da se ponose mnome.
Posao je težak. Pokušavam napredovati.
Pokušavam činiti ono što odrasle osobe čine.
Nedavno sam počeo istraživati ono što ljudi nazivaju
tržištem nekretnina.
Uštedio sam nešto novca
i bio uvjeren da je došlo vrijeme
da razmislim o kupovini kuće u Los Angelesu.
Možda mi je to dostupno.
Provjerio sam i ispalo je
da moram posuditi milijun dolara.
Sve mi je to novo i nepoznato,
ali ako moram posuditi milijun dolara za kuću, čini mi se
da ne mogu kupiti kuću.
Agent je rekao: „Nije važno. Možete dobiti hipoteku.”
Pristao sam i poslao zahtjev
za nešto što se zove megakredit.
To je stručni izraz.
Na zahtjevu piše „mega”.
Znamo da je nešto preskupo
kad poslovnjaci koriste riječi iz crtića.
Ako želite da vam odobre megakredit, vaš polog mora biti ludnica.
Što je najluđe, odobrili su ga.
Dobio sam megakredit. Bio sam šokiran.
Kad sam to vidio…
Misle da ja to mogu.
Misle da mogu platiti milijun dolara i 900 000 kamata.
Očekuju da ću im dati dva milijuna dolara dok ne umrem.
Znaju nešto što ja ne znam.
To je ohrabrujuće, zar ne?
Neću kupiti kuću, ali kao komičar
volim dobivati pohvale od stranaca.
Jako me zanima tko je bio službenik zadužen za kredite.
Neka je osoba u banci pregledavala zahtjeve
i pročitala: „Sheng Wang, Amerikanac iz Tajvana,
pokušava uspjeti kao komičar.
To je loša oklada.
Ali danas ćemo se igrati.”
Ja sam Sheng Wang. Hvala vam svima!
Hvala svima.
Lijepo od vas.
Budite dobro. Volim vas.
Čuvajte se.
MOJIM RODITELJIMA, TETAMA I TETKIMA, ROĐACIMA,
BRAĆI I SESTRAMA, MOM SELU I OMILJENOM STABLU.
Prijevod titlova: Andrea Šimunić