Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Як справи, Вашингтоне?
Дякую, що прийшли.
Настали божевільні часи,
усі ми робимо, що можемо, і я хочу, щоб ви знали,
що наступні чотири чи п'ять із половиною годин
усе буде добре. Гаразд?
Дякую.
Я не завжди був таким упевненим.
Пам'ятаю, я вчився в сьомому класі,
то була наша перша вечірка, на якій були і хлопці, і дівчата.
А це завжди було дуже цікаво.
То ще були часи, коли всі були гетеро.
Я хвилювався.
На мені була фіолетова сорочка з ґудзиками
і штанці кольору хакі
з резинкою замість ременя,
щоб можна було швидко їх скинути і побігти какати!
Я дуже хвилювався через вечірку,
бо на неї мала прийти Ліззі,
в яку я був закоханий усе своє дитинство.
І от сидить вона сама, дивиться телевізор.
Тут заходжу я.
У мене була підготовлена вступна фраза. Кажу:
«Ти чула, що в дочки місіс Ґолдман, можливо, рак?»
Я був в ударі.
Ліззі саме дивиться на мене, і в цей момент
підходить Дженні, котра організувала цю вечірку,
і стягує з мене штани.
Ті хакі на резиночці швиденько сповзають,
а під ними в мене шовкові сімейні труси,
наче в бізнесмена, що поїхав у відпустку до Гонконга.
Труси так само спадають,
і просто перед обличчям Ліззі опиняються
мої маленькі лисі горішки.
Ліззі нажахана.
Дженні, що стягла з мене штани,
наче грець розбив.
А я тепер комік.
Дякую.
Я пізно подорослішав,
тому втрата штанів була для мене чимось жахливим.
Ще я був вибагливим до їжі.
У дитинстві я їв лише макарони з сиром.
І я пам'ятаю,
як моя мама намагалася урізноманітнити мій раціон.
Час від часу вона готувала мені
щось типу фетучіні Альфредо,
страва просто розпливалася у вершках,
бо фетучіні Альфредо — це наймокріший вид макаронів.
Одного вечора я ум'яв цілу миску фетучіні Альфредо.
Це те, що треба перед заняттям із карате.
А надто для шестирічного пацана, в якого скоро виявлять непереносимість лактози.
Отож я доїв фетучіні Альфредо.
Сідаю в мінівен. Не хочу хвалитися,
але в нас був «Плімут Вояджер» — просто щоб ви знали.
Всідаюся далеко на заднє праве сидіння.
Мама дає мені персик на десерт.
А я кривлюся, кажу: «Він надто соковитий!»
Мама відповідає: «Тоді не їж».
І я пхаю персик в отвір для чашок.
Накриваю серветкою і кажу такий: «Перса!»
У той період я мав «проблєми» з мовленням.
Ми приїхали до школи карате.
Я був маленьким єврейським хлопчиком
і ходив на карате разом із десятьма ірландськими пожежниками-католиками.
Курси карате були в католицькій школі «Воскресіння».
Мене в тій школі не дуже любили.
А я хотів бути крутим:
«Не знаю, чи ви почули ім'я?»
Так кажуть, Вашингтоне.
Приходжу на карате.
Вітаюся зі своїми побратимами.
Виявляю їм свою повагу.
Не знаю, чи хтось із вас колись ходив на карате,
чи бував на пробному занятті.
Зазвичай це проста формальність,
щоб показати, що ти можеш танцювати для TikTok.
Приблизно…
Якось так. Вибачте. Не буду.
А потім ти поступово переходиш від білого, жовтого
і до чорного пояса.
Я на занятті,
виконую всі удари та прийоми.
Щось типу так і отак…
Думаю, який я молодець.
І зненацька я чую звук.
О, фетучіні Альфредо.
Я у всіх перепрошую.
У кожного учня та сенсея.
А тоді
потрапляю в коридор і вдаюся до спортивної ходьби.
Десь отакої.
Дивно йти в коридорі чужої школи.
Бачиш мотиваційний плакат,
на якому Ісус каже: «Великий поспіх — людям посміх».
Забігаю в туалет, уже готовий до діла.
А на мені зав'язане ґі.
Не знаю, чи ви обізнані в бойових мистецтвах,
але ґі — це спеціальний костюм для занять карате.
Зараз словом «ґі» позначають ще й пряжене масло.
Це для тих із вас, хто чув про кето-дієту
або куленепробивну каву.
Я часто п'ю куленепробивну каву,
це коли ллєш багато пряженого масла у звичайну каву.
А років через п'ять питатимуть: «Пам'ятаєте, як у людей вибухали вени?»
Як із дієтою Аткінса.
Ви в курсі, що винахідник дієти Аткінса
помер від серцевого нападу?
Чи мужика, що винайшов сеґвей?
Ви знаєте, як помер мужик, який винайшов сеґвей?
Він злетів зі скелі на своєму сеґвеї.
Тому ми краще плавно спустимо…
до мого ґі.
Я зав'язав його на сто вузлів,
тому що діти не знають, що таке майбутнє
або що таке наслідки.
Намагаюся розв'язати ґі.
А тоді я змащую зсередини своє ґі
ріденьким фетучіні Альфредо.
І тепер мені треба знову йти по коридору
невимушеною розміреною ходою.
Як маленький Джон Вейн. Я повертаюсь у клас і кажу такий:
«Здоров, Кемосабе».
Пожежники мовчать.
Але вдома вони точно розповіли дружинам:
«Малий Кролл обхезав своє ґі».
А головне — це те,
що того вечора я прийшов на урок із білим поясом,
а пішов із коричневим.
Дякую.
Я справді пізно подорослішав, і чимало речей робив уже пізно.
Пізно вперше освідчився в коханні.
Хто-небудь пам'ятає, як уперше сказав «Я тебе люблю»?
Я маю на увазі не родичу і не тарілці курятини з пармезаном.
Пам'ятаєте? Крикніть,
у скільки років ви вперше освідчилися.
Тринадцять. Вісімнадцять.
Мені було 32.
Хто пам'ятає, в якому віці йому вперше розбили серце?
Тринадцять. Шістнадцять.
Мені було 33.
Отже, перша жінка, якій я сказав «Я тебе кохаю»,
також була першою жінкою, що розбила моє серце.
Вона мене тупо знищила!
Це сталося років десять тому. Її звали Кейт.
Вона була з тих жінок, про яких думаєш,
що нізащо таку не здобудеш. Вона була вродлива й дотепна.
І розумна.
Я завжди закохувався в таких дівчат у старших класах.
Але ми просто дружили, знаєте.
Не знаю, чи такі стосунки знайомі людям,
які ходять на виступи коміків.
Але знаєте, як у людей буває.
Друзі, але хтось хоче більшого.
Напруга наростає, поки цей хтось не скаже:
«Джослін, поговоримо сьогодні ввечері?»
«Так і бачу, чим це закінчиться».
А тоді я напиваюся на вечірці і кричу:
«Джослін, як я вже казав раніше,
я хотів із тобою поговорити,
і розповісти, як я ціную нашу дружбу,
а ще повідомити, як часто я на тебе мастурбую».
А вона така: «О, Нікі, це так мило.
Але гадаю, нам краще лишитися друзями».
А я відповідаю: «Добре, саме на це я і сподівався».
А потім вона вийде з кімнати
і подрочить члену команди з лакросу,
в якого множинні струси мозку,
на вечірці в мене вдома.
Розумієте?
Але тепер мені було 32, я зустрів Кейт.
Ми закохані, збираємося жити разом.
Ми спілкуємося, як люди, котрі нарешті знайшли свою половинку.
Ми навіть говоримо:
«Якби в нас була дитина…»
«І як би ми її назвали?»
А я кажу: «Кілометр.
Кілометр Кролл. Це звучить сильно».
Адже я великий шанувальник Майлза Девіса.
Але ще більший — метричної системи.
Тож у нас справді все було добре.
У неї робота у Нью-Йорку,
у наших друзів весілля у Нью-Йорку, я маю туди летіти,
і в нас буде дуже романтичний вікенд.
Ми збираємося на весілля.
Ви ходили на весілля зі своєю парою?
Дивишся на це дійство і думаєш: «У нас теж було б так?»
«Це дівча з обручками гарненьке,
але в нас обручки несла б такса в білому смокінгу, еге ж?»
Слухаю обітниці й обливаюся слізьми.
Дивлюся на свою дівчину, а вона майже не плаче.
Ми йдемо додому з весілля, і вона каже:
«Ніку, нам треба поговорити». Я питаю:
«Про що? Про майбутнє?»
Вона відповідає: «Типу того».
Питаю: «Що сталося?» Каже: «Нам слід розійтися».
Я такий: «Як це? Нам так гарно разом».
А вона: «Ні. Ми вже про це говорили».
Відповідаю: «Ми про це не говорили».
А вона тоді: «Гаразд, я говорила про це з подругами».
І коли тебе кидають,
ти розумієш, що дізнаєшся останнім про те,
що з тобою вже вирішили розійтися.
Ця людина вже опитала свою фокус-групу,
провела воркшопи,
а тепер вони знайомлять тебе з висновками.
Тобто ти — просто порожнє місце.
Я тоді: «Обговорімо це». А вона: «Я вже казала.
Я не хочу виходити заміж».
Кажу: «Ми не мусимо одружуватися!
Можемо просто лишатися разом,
а інші нехай питають: "Що з ними не так?
Їм не потрібна страховка?"»
І я починаю благати.
Кажу такий: «Благаю».
Це було не дуже ефективно,
бо однією з причин, чому вона зі мною порвала, було те, що,
на її думку, я недостатньо мужній.
Вона хотіла обтатуйованого мужика, який уміє їздити на механіці,
ганяє на мотоциклі.
А я ніколи не ганятиму на мотоциклі.
Бо я б їхав позаду всіх і думав би:
«О ні, я не встигну на світлофорі.
Я відстану від своїх братанів.
Я ж так хотів проїхатися районом
і зіпсувати всім день».
Тому мої благання
не дали ефекту.
Та я не відступав. Казав: «Поясни причину».
А вона: «Ніку, це не важливо… Ніку, гаразд!
Ти мене не приваблюєш».
А я тоді:
«О, ну, нехай…
Усе добре. Дуже добре.
Усе гаразд. Усе прекрасно.
Саме так. Усе нормально.
Мене це нітрохи не образило.
Усе гаразд.
Слухай, а може, ти назвеш
іще якусь вагому причину,
чому ти хочеш розстатися?»
Вона б сказала: «Тому що».
А я: «Чому?» Вона б тоді: «Бо я з «Аль-Каїди».
Я б сказав: «Розумію, у тебе не вистачає часу на особисте.
Я все розумію. Добре».
А оце «Ти мене не приваблюєш» просто мене вбило.
Тож десь о третій ранку вона сказала:
«Ніку, мені вже час спати».
Отож, я зібрав усі свої речі,
поцілував її на прощання і спробував всотати її запах, наче якийсь псих.
Потім я вийшов із її квартири.
Вийшов у коридор
зі своєю валізою на коліщатках.
Я був схожий на невдаху, котрого вигнали з реаліті-шоу.
Іду я по нью-йоркській вулиці о третій ранку.
Я щойно втратив кохання свого життя
і мені ніде жити.
Я просто розревівся.
Еге ж.
Я часто плачу.
Але я плачу від радості.
Плачу, коли виголошую тост.
Кейт дуже цього не любила. Коли я вставав і казав:
«Може, ми просто піднімемо келихи?»
А вона собі думала: «Трясця, купи собі мотоцикл».
А я такий типу: «Не можу, бо навіть якщо я в шоломі,
я не можу бути впевненим в інших водіях».
Я плачу, коли дивлюся рекламу фірми «Лоуз».
Знаєте, там, де батько замовляє для дітей
баскетбольний кошик?
Нам показують, як сім'я живе разом,
як виконується ремонт,
а потім батько встановлює кошик.
Він вчить десятирічного сина закидати триочковий.
А тоді через десять років
цей син грає в національному чемпіонаті.
На ньому звичайна майка
з написом типу «Штат»,
а в команди суперника, наприклад, «Університет коледжу».
На хлопці фолять, а до кінця гри лишилась одна секунда.
Він виконуватиме штрафний.
Він закидає м'яча, і натовп шаленіє.
Хлопець дивиться на свого батька з виразом, типу:
«Дякую, що встановив тоді кошика.
І дякую, що скупився в "Лоуз"».
І батько дивиться і ніби хоче сказати:
«Я люблю тебе
і люблю скуплятися в "Лоуз".
І я люблю цього мужика».
Це він про літнього темношкірого чоловіка поряд, а я думаю:
«Боже! Погляньте на цю сучасну американську родину!»
Від такого я плачу.
Сильно ж Кейт мене зачепила.
«Ти мене не приваблюєш».
Але коли вона це сказала,
я подумав: «Це справедливо.
Я ж просто потвора».
Хто-небудь тут задоволений тим, що бачить у дзеркалі?
«Так!», — так відповідають деякі хлопці
і Ліззо.
Розумієте…
Із Ліззо все ясно. Вона грає на флейті. Це сексуально. Це круто.
Але хто ті хлопці? Знаєте таких мужиків,
яким наче сонце весь час світить в очі,
і вони постійно мацають свої груди.
Цікаво, як починається ранок такого мужика?
Він дивиться на себе й думає:
«Я в біса красень.
Гаразд, почнімо цей день, Джейку».
Мій ранок починається зовсім не так.
Я роблю все, що можу, щоб бути максимально привабливим.
Зараз це означає косити під друзів Крістофера з «Клану Сопрано».
Ви розумієте.
«Альо, Крісе. Можеш погомоніти за мене зі своїм дядьком Тоні?»
Я роблю все, що можу, тоді дивлюсь у дзеркало
і чую специфічний голос,
схожий на англійського хулігана.
Він каже щось типу:
«Глянь на себе.
Ти срана жирна ігуана».
Можливо, голос, який я чую, належить Джейсону Стейтему.
«Чого ти такий червоний, коли виходиш із душу?»
Я: «Через екзему».
«Ага, то в тебе екзема, чи не так?
А від чого екзема загострюється?»
«Від молочки».
«Ти досі об'їдаєшся морозивом, чи не так?»
«Так». «І горішками?»
«Знаю, мені не можна кеш'ю».
«Еге ж, тобі не можна кеш'ю, чи не так?
І що ти з цим робитимеш?»
«Напевно, піду…» «Еге ж, ти підеш до фармації?»
«Ми звемо це аптекою». «Еге ж, я знав, що ви козли».
«Йди до аптеки по свій зволожувальний кремик без запаху
та не забудь сімейний пакунище дитячого мелатоніну».
«Бо звичайний…»
«Бо від звичайного мелатоніну тебе плавить щоранку, чи не так?
А вийшовши з аптеки, що ти забув?»
«Я забув крем від…»
«Еге ж, ти забув свій крем проти екземи!
То чому б тобі не піти під три чорти,
ти, жирне, забудькувате, миршаве, червоне, свербляче,
жалюгідне, пердюче, довбане ніщо».
А тоді я кажу собі:
«Почнімо цей день».
Важко починати день.
Важко взагалі.
Знаєте, що дуже допомагає?
Щоранку я думаю: «Сьогодні я навчуся чогось нового».
Розумієте? Це дуже цікаво.
Я нещодавно дізнався… Так, це страшне.
Це… Так, усі стуліть пельки.
Це страшне.
Чи ви знали… Усе, тихо.
Ви знали, що, якщо вам треба перднути,
можна смикнути одну сідницю вбік,
і тоді ви перднете без звуку?
Чи…
Чи… Усі жінки знали.
Це все змінює.
Що ж тоді видавало звук пердіння,
як не вібрація моїх маленьких сідниць?
Чи в дупі має жити маленький трубач?
Мініатюрний Майлз Девіс.
Малий Фредді Пердунець. Що я собі думав?
Можна залишитися на вечірці на дві години довше.
Серйозно. Сидиш на вечірці, кажеш: «Я відійду на хвильку».
А тоді намагаєшся позбутися смердючого шлейфу.
«Та я не знаю, що це за сморід, справді.
Може, хтось готує омлет або…
Миша здохла у стіні? Я…
Але я точно нічого не чув».
Люди не зізнаються, що пердять.
Ми не говоримо про своє травлення.
Ніхто не скаже: «У мене пронос».
Ви розумієте?
Усі тільки кажуть: «У мене болить шлунок.
У мене щось зі шлунком».
Чувак, у тебе пронос.
Ніхто цього не визнає.
Але проблеми все одно наздоганяють. Розумієте?
У мене був діловий сніданок, я випив дві чашки кави,
а потім фруктове смузі.
Я перепросив у співрозмовників.
Просто…
«Перепрошую».
Я сідаю в машину. До мого будинку десять хвилин їзди.
Рушаю.
Раптом волосся на руках стає дибки.
Мене починає трусити, розумієте. Просто…
Їду і водночас ніби виконую дупою дихання для вагітних.
Зупиняюся перед будинком. Ще не припаркувався.
Я вже такий: «Я не встигну!
Чи я встигну?»
А Стейтем каже: «Ні».
Я скиглю: «Я не хочу бути таким!
Я не хочу ставати такою людиною!
А тоді… Пам'ятаєте, як у Новому Орлеані?
Просто перед тим, як прорвало греблі.
Там казали: «Може, пропустимо трішки води
через греблі? Що як це врятує місто?»
І я пропустив трішки через греблю.
А тоді питаю: «Цього досить?»
А Стейтем каже: «Ні, мені потрібно все».
Я благаю: «Я не хочу бути такою людиною!»
І, зрештою, я наповнив свої трухани
щедрою купою грудинки завбільшки з мішок.
Згадайте це, коли знову підете на барбекю.
Я питаю: «Цього досить?» І Стейтем: «Так, ми розрахувалися».
Я досі не припаркувався.
Стискаю кермо.
Ноги тремтять, мов у чихуахуа.
Я нарешті виходжу з машини й дибаю до будинку.
Наче Чарлі Чаплін.
Йду на другий поверх. Спалюю одяг.
Приймаю душ.
Дрімаю чотири години, щоб позбутися сорому.
Прокидаюся, сідаю в літак і лечу сюди до Вашингтона.
Не зупиняйтеся. У вас уже стало дибки волосся на руках?
Усе, що я розповів — правда, окрім останньої деталі.
Я справді обхезався у «Пріусі».
Але остання деталь…
Насправді це було дев'ять років тому.
Через рік після того, як Кейт мене кинула.
Вже тоді жінка, котра казала, що ніколи не вийде заміж,
була заручена з іншим чоловіком.
А я обісрався в машині
і питав себе: «Чому вона порвала зі мною?»
Бляха.
Я почувався, як дитина.
Я завжди так трохи почувався,
бо я наймолодший у родині. Для рідні я — малюк.
Так.
«Малюк Нік».
«Малий Нікі…» Ні, тобі 44 роки.
І ти ніколи не дарував подарунків жодному члену родини.
Уявляєте?
Я надаю велике значення старшинству. Певно, так я став коміком.
Бо я найменший у родині.
Хто тут найстарший у родині?
Так.
Піднімаєте руці, як слухняні школярики.
Так.
«Так, я несу тягар свого віку».
Люди, ви неначе Він Дізель.
Вважаєте себе головною зіркою.
А тоді зненацька вам докидають інших акторів,
і ви такі: «Я не знав, що в нас ансамбль».
Нелегко бути найстаршим.
Ви маєте бути першопроходцем,
з усім розбиратися самотужки.
А ще мусите дбати про менших братів і сестер.
Мій брат сам навчився їздити на механіці у 16 років.
Коли мені виповнилося 16, він пробував мене навчити,
а я казав: «Це важко.
Я не можу опанувати зчеплення.
Ну, бувай, я пішов».
Брат показав мені кожен важливий фільм.
До десяти років я вже бачив усі фільми з Мелом Бруксом.
Ще він… Так.
Ще він показав мені «Екзорциста», коли мені було п'ять.
Тому щоразу, коли я бачу дівчину, в якої голова крутиться на 360 градусів,
я трішечки нервую.
А чи є тут наймолодші у родині?
«Кожен хоче зі мною поговорити!
Я дивакуватий!
Я покинув трьох різних собак у будинку батьків».
А якщо ви середня дитина… Усім байдуже, замовкніть.
Цить. Усім начхати.
Ви це вже знали, еге ж?
І шукаєте того, хто скаже:
«У тебе кінчена рідня». А ви: «Я знаю!
Тому ми з тобою — чудова команда!»
А тут є хтось, хто в сім'ї — єдина дитина? «Так!»
Ви приперлися з батьками?
«Мої батьки — мої друзі».
«А мої друзі — моя родина».
У когось батько вже старий?
Скільки було батьку, коли ви народилися?
Не знаю, але йому скоро виповниться 60.
Скоро 60 років? А вам скільки?
Двадцять один.
Вам 21. Отже, йому було трохи за 40.
Це дуже молодий вік для народження дітей.
І це дуже добрий вік для цього.
Значить, він справді був готовий.
Кумедно, коли кажуть: «Ми нарешті познайомилися з батьком Калеба.
Йому 103 роки».
Тут човгає якийсь мужик і каже: «Я прийшов по свого сина, Калеба.
На мені класні джинси з минулого століття.
У мене немає дупи».
Знаєте, як дивишся на старих мужиків, і в них ніби відсутня дупа?
«Я хезаю просто з низу спини».
Я найменший із чотирьох дітей.
У кожного мого брата й сестри по четверо дітей.
Отже, у мене 12 небожів і небог.
Тому я для них славнозвісний «дядько Нік».
Щось типу: «Знаєш, у дядька Ніка теж екзема».
А я кажу: «Так, малюче. У дядька Ніка екзема.
Тому він маже пальчики спеціальним кремом,
щоб вони не відсохли к бісовій матері».
У мене крем зі стероїдами…
Якби постало питання про рівень мужності.
Хтось питає: «Ти вживав стероїди?»
Я такий: «Авжеж.
Місцевий… Він зветься клобетазол. Знаєш такий?
Я маю обмазуватися ним після душу,
тому я дуже слизький, коли виходжу з душу,
я наче тюлень, розумієш?
То тобі весело на нашому побаченні?»
Коли ти наймолодший, ти намагаєшся не відставати від старших.
Ти весь час порівнюєш себе з ними.
Хочеш здаватися старшим.
Тому я доволі рано почав курити.
Мені сподобалося. Я дуже вправно курив.
Я пускав кільця. Я вмів робити всі круті штуки з сигаретами.
А ще я пускав кільця…
Але я думав: «Треба кидати, а я не можу».
Бо я почувався сексуальним, коли курив. Мов Джейк.
Ви мене розумієте?
Такий, наче…
«Та я не козляра, я просто соромлюся».
Я ніколи так не міг. Я зразу кричав: «Ти мені подобаєшся!
Жодних ігор!
Будемо танцювати, сміятися, і я сподобаюся твої батькам».
«Якби я трахнув твою подругу, ми з тобою стали б ближчими».
«Я ніколи не гляну на іншу дівчину! Я видеру собі очі заради тебе!»
«Я не був на похороні твоєї мами,
бо пішов на концерт "Інкубуса"».
Я мусив кинути курити, але почувався дуже слабким.
Я хотів перейти на бік добра,
але лишився на темній стороні.
Я маленький розбишака.
Пробував електронні сигарети і ніяковів.
Коли бачиш, як хтось це курить, їм наче соромно.
Вони йдуть такі…
Чувак, нам видно, що ти смокчеш роботів член.
Такі люди ніби забули, що має бути далі,
що вони мають випустити найбільшу у світі хмару диму.
Щоб щось таке…
А всі тоді: «Ти ба! Цей хлопець із татухою на шиї,
як справжній дракон, що дихає фундуком!»
Я дуже хотів кинути курити і ніяк не міг.
Зрештою, я пішов до гіпнотизера.
Ідіть ви всі в дупу.
Ясно?
Я поперся в гараж до якогось дивака в Малібу.
Знаєте таких смаглявих пляжних мужиків,
в яких шкіра помаранчева, як баскетбольний м'яч?
У нього на голові була розкішна красива хвиляста накладка.
Я прийшов у його гараж у Малібу, схожий на склад,
а там повно старих журналів «Піпл»
і підгоріла від сонця стаття про Кетрін Гейґл.
Отже, або цей чувак допоміг Кетрін Гейґл кинути палити,
або він убив Кетрін Гейґл.
Не знаю, що сталося. Я сів у чудернацьке крісло,
і цей мужик поставив мені риторичне запитання:
«Ніку, ти дав би пістолет дитині?»
А я: «Я не знаю дитину.
Вона пройшла перевірку?»
І він мене загіпнотизував.
Я не знаю, що він мені казав. Я не знаю, що він зі мною робив.
Знаю тільки, що через годину я прокинувся у його брудному гаражі.
Я пішов звідти
і більше не викурив жодної сигарети.
Дякую.
Але щоразу, коли я бачу дитину, я даю їй пістолет.
Отже, мене загіпнотизували від куріння, коли мені було трохи за 30.
Іще мене загіпнотизували, коли мені було за 40,
і причина була набагато крутіша.
Мене загіпнотизували,
тому що я став залежним від перекусів.
Я люблю перекуси!
Перекуси!
Так люблю перекуси, що все, чого я бажаю —
це їсти солоненькі чипси з оцтом.
Які вони смачненькі!
Хочу цукерок, хочу печива, хочу кренделів з арахісовим маслом!
Хочу батончиків! Хочу шоколаду!
Єдиним, що я брав у подарунок разом із основною покупкою,
були п'ять безкоштовних шоколадок.
Ви розумієте, що це означає?
Це означає, що єдина комерційна угода,
яка «відповідала моїм цінностям»,
передбачала дармові п'ять шоколадок.
Тому що мої цінності —
це горішки, арахісове масло, шоколад, карамельки та кренделі. Що?
Хрустке, солоне, смачненьке-гарненьке…
Я кажу: «Не треба мені грошей, заплатіть шоколадками».
Я заходжу на кухню, відчиняю комору і дурію:
«Кусь-перекусь!» Я схиблений на клятих перекусах.
А тоді я подумав: «Час зупинитися. Я втрачаю контроль».
У мене сила волі, як у дитини,
зате фінансові можливості, як у дорослого.
Тому я вирішив: «Грець із ним. Піду знову на гіпноз.
Але я не можу йти до вбивці Кетрін Гейґл.
Я чув про жінку на ім'я Даніка.
Ми з Данікою говорили по телефону.
І вона гіпнотизувала мене по телефону.
Вона записала процес гіпнозу.
Тоді вона надіслала мені запис.
І я слухаю його щоночі перед сном.
Люди, усі ми робимо, що можемо.
Ясно?
Вона каже: «Ніку, я вас загіпнотизую.
Я рахуватиму від десяти до одного. Три, два, один.
Ви поринаєте в сон.
Ніку, ви дивитеся телевізор.
На екрані з'являється диктор.
Він каже:
«Ніку, годі об'їдатися закусками!
Перед вами тюремна камера зі злочинцями,
ці злочинці ходять по всіх фабриках,
заповнених борошном і цукром,
і замінюють їх хрусткими щурячими хвостами
та подрібненими тарганячими крильцями.
А всі кольорові жувальні ведмедики
насправді зроблені
з липких личинок комах».
Для тих, кому мене шкода, типу: «Бідолашний Нік розстався з Кейт».
Я сплю не сам.
Я варю собі чашку чаю,
з'їдаю пів порції дитячого мелатоніну,
а тоді слухаю Даніку,
котра розповідає мені найгидкіші казочки проти ночі.
Чи багато з вас у це повірили?
Що, усі троє з вас?
Тоді я, хотів би щось для вас, довбеників, увімкнути.
Що, гадаєте, сьогодні тут відбувається?
Ви знайомитеся зі справжнім, вразливим Ніком Кроллом.
Бет, вмикай запис!
Що як борошно роблять із хрустких щурячих хвостів?
Що як хрусткі тарганячі крильця подрібнили і змішали з борошном і цукром?
Усім байдуже.
На фабриці знали,
що слимаки змішаються з цукром,
зате вони додадуть вологи.
Липкі жувальні ведмедики
будуть зі слимаків.
Я ж кажу, друзі, усі ми робимо, що можемо.
Отож…
Хильнемо водички…
Отже,
я люблю перекуси. Я ласунчик.
Джейк — гівнючок, а я — маленький ласунчик.
Але я також люблю фрукти й овочі.
Зараз мій улюблений овоч — це брюссельська капуста.
Я б сказав, що жоден овоч так не вплинув на моє життя,
як брюссельська капуста.
Бо коли я був малим, її варили.
Мама казала: «Нікі, їж капусту».
А я тоді: «Вона схожа на футбольний м'яч
із латуку, який хтось випердів».
А мама: «З'їж хоч одну штуку».
А я кажу: «Мамо, з'їж хоч один прутень».
Я жорстоко поводився з мамою.
Чому ми такі злі на своїх матерів?
Чому я досі злий на свою маму?
Ви скажете: «Я не злий із мамою. Я люблю маму».
Добре, я покажу, як кожен із вас реагує
на телефонний дзвінок від матері. Дивіться.
«Бляха!»
Отак. Саме так.
У мене ні з ким немає такого тісного зв'язку,
як із моєю матір'ю.
Мама, буває, така:
«Я відправляю тобі статтю
про напрямок ар-деко в Лос-Анджелесі».
А я тоді: «Нащо ти це робиш, мамо?
Ти ж знаєш, що ар-деко — моя найменш улюблена архітектурна течія!»
А тато виходить сухим із води.
Якось він дзвонить мені й каже:
«Здоров, сину. Я хотів прийти до тебе на гру, але не прийшов».
Я відповідаю: «Не біда, тату».
Якщо мама каже: «Гарна куртка».
Я починаю: «Чого ти прискіпуєшся до всіх моїх курток?
Що з ними не так?
Ненавиджу твою любов».
Головна проблема з мамами —
це те, що вони незамінні, розумієте?
Наче Він Дізель і серія фільмів «Форсаж».
Не знаю, чи ви в курсі, але їхня головна тема — це родина.
Кожна мама — ніби Він Дізель.
«Терпіти не можу цього мужика,
але без нього ми нічого не зможемо».
Я думаю, це питання життєвої енергії.
Розумієте?
Це тому що
мами буквально вирощують нас усередині себе.
А ми буквально висмоктуємо з них життя.
Типу: «Віддай мені всі свої поживні речовини.
Твоє волосся вже більше не буде таким блискучим».
А тоді ми вислизаємо з материної піхви і кажемо:
«Йди в сраку!»
Я справді намагаюся збагнути,
чому ми такі жорстокі до своїх матерів?
Здається, я зрозумів причину.
Як на мене, причина полягає в тому,
що вона до біса нас дратують.
Дякую.
Це все, що я можу сказати про матерів.
Можливо, ви — чиясь мати, яка сидить сьогодні тут.
Ви думаєте: «Дурнуватий жарт. Він мені не подобається.
Мені не до вподоби ця тема». От, що я скажу.
Я хочу запросити вас у свій жарт.
Я прошу вас хвильку подумати про свою матір.
І про те, як вона вас бісить.
А ви тоді скажете: «Добре, ясно. До мене дійшло».
Коли я думаю про свою маму,
я згадую, як її діставала її мати.
Моя бабуся була чудовою жінкою, але вона була жорсткою.
Якось ми були в неї на День подяки.
У мене був новий светр, вона помацала мій живіт
і каже: «Ніку, у тебе квітучий вигляд».
Я собі так: «Ого!
Мене підколола бабуся!»
А Стейтем каже: «Я про це й не подумав».
Вона була жорсткою жінкою.
Вона пережила Велику депресію.
Втратила рідних під час Голокосту.
Була така типу: «Ну звиняйте, у Джорджтаун беруть не всіх.
Я скажу вам дещо важливе, матусі.
Ви не вмієте грати.
Ось ваша біда.
Ви відразу берете слухавку.
Дійте виваженіше, розумієте.
У вас так бувало? Дзвониш мамі, а замість набору одразу:
«Алло?». А ви: «Попа подзвонила, вибач. Не зважай, маю бігти».
Таткам це краще вдається. Як от моєму, наприклад.
Ми десь три тижні не спілкувалися,
а тоді він мені пише в середу опівночі:
«Не спиш?»
І я такий: «Заради тебе, тату».
Я ходжу до психотерапевта…
Еге ж.
Чи не найважливіше, що я засвоїв у психотерапевта —
це те, що ти не можеш нікого полюбити, поки не навчишся любити себе.
Потрібно багато часу, щоб це збагнути.
Я познайомився з жінкою, її звали Лілі, і ми…
Ми з нею почали зустрічатися.
Ми насправді закохалися.
Ми поїхали в нашу першу романтичну відпустку до Італії.
Ми поїхали до Болоньї, міста, названого в честь соусу болоньєзе.
Усе було чудово, а я подумав: «Треба робити наступний крок».
Як, у чорта, робити наступний крок?
Кажу: «Орендуймо машину
і їдьмо за місто».
Вона: «Згода!»
Ми пішли у місцевий прокат,
щоб нас там конкретно прокатали.
А ви мене не побачите, я сховався!
Ми пішли у прокат.
Склали речі в машину.
Я дивлюся…
Механічна коробка.
Кажу: «Кохана, хочеш цікавинку про мене?
Я не вмію їздити на механіці».
Вона така: «Без проблем. Я попрошу іншу машину».
Вона йде у прокат і вертається з працівником.
Він підходить і каже:
«Та ну, не може бути…
Не може бути…
Но автоматіко у Болоньї».
Я кажу: «Нехай». Він продовжує: «Ти, е…
У тебе немає…
У тебе немає дрючка?» Я кажу:
«У мене є дрючок. Але я не вмію ним користуватися».
Він відповідає: «Овва! Я маю ідею! Геніальну!
Давай отако,
Найми водія. Він сяде попереду з твоєю дівчиною.
І вони нехай…
А ти сідай позаду і автоматіко, е?
Будеш із ріжком?
Хочеш носити ріжки?»
Кажу: «Йди в гузно, я сам дам собі раду».
Кажу своїй дівчині:
«Люба, трішки терпіння, і я у всьому розберуся».
Вона: «Гаразд».
Не знаю, чи хтось із вас колись їздив на механіці, але…
Там три педалі.
Включно з тією, що зветься «зчеплення».
А я ж нормальний мужик.
Я знаю, що зчеплення — це коли одна штука
чіпляється до другої штуки.
Я відпускаю зчеплення.
І натискаю на другу штуку.
Переходжу на першу передачу, але не можу, розумієте…
Щось застрягло. Шестерні десь заскочили.
Взагалі, ні з місця.
Приблизно як
Вінсент Д'Онофріо у «Людях у чорному». Такий:
«Дай мені цукру!»
Отож, десятихвилинний виїзд із Болоньї
займає десь годину і 45 хвилин.
Але нарешті ми виїхали з міста на шосе.
Там так гарно.
Сонце сідає.
Але зненацька
волосся на моїх руках стає дибки.
Я собі кажу: «Ой, ні».
А Стейтем мені: «Обов'язково було пити друге капучино, чи не так?
Швидка Настя — швидша за героїв «Форсажу».
А в тебе є перевізник, який доправить тебе до вбиральні?»
Питаю: «Ти назвеш усі свої фільми?»
А Стейтем мені: «Мег».
Я кажу: «Треба зупинитися
і знайти заправку».
Вона така: «Добре».
А я тим часом: «Ця гусінь хоче стати метеликом».
Зупиняємося на заправці.
Треба перейти на нижчу передачу, це найважче.
Я не можу перемкнути, а до заправки якихось п'ять метрів.
Я такий: «Господи!»
Моя дівчина питає: «Тобі зле?»
Я відповідаю: «У мене болить шлунок».
А вона каже: «Коханий, це нічого, якщо в тебе пронос.
Можеш мені сказати, адже я тебе кохаю».
Я подивився на неї.
І обкаляв свої штани.
Так.
І тоді я зрозумів, що вона — та єдина.
Це було наприкінці 2019 року,
і після того ми оселилися разом.
Вона переїхала до мене в Лос-Анджелес на початку 2020 року.
А чи ви пам'ятаєте?
Березень 2020-го?
Почався локдаун, а ми саме почали жити під одним дахом.
Я знав, що хочу з нею одружитися,
провести з нею решту життя,
створити з нею сім'ю.
Не знаю, як у вас, але ще до пандемії
життя й так було доволі гиденьким.
Усе було, наче в дупі, а тоді з'явився ковід.
Я такий думаю: «Чи хочу я дітей?
Чи хочу я привести дитину в цей світ,
коли навколо таке діється?»
Я просто злякався, розумієте?
Я знаю, що коли ростиш дитину, обов'язково виникають проблеми.
У мене стільки небожів і небог, і у всіх моїх друзів є діти.
Найтяжче завдання у світі — змусити чотирирічну дитину повечеряти.
Хтось годував малих дітей?
«Їж макарони з сиром». «Не хочу». Знаєте таке?
«А що ти хочеш?» «Хочу піцу».
«Добре». Приносиш їй піцу. «А що це зелене?»
Пояснюєш: «Це базилік».
«Не хочу базиліку!»
«Це просто гарнір». «Що таке гарнір?
Гарнір — це ще гірше!»
Тоді кажеш: «Добре. Уже час спати.
Готуйся до сну». І ведеш її чистити зуби.
А дитина скиглить: «Я не люблю цю зубну пасту.
У ротику щемить».
«Що там щемить? Це довбана м'ята».
«Я не люблю цю зубну пасту».
«Дитино, тобі час розширити словниковий запас».
«Я не люблю цю воду з бульбашками. Від неї в ротику щемить».
«Це мінеральна вода
за вісім доларів.
Ти ж сам її канючив.
А тоді ти канючив мій телефон, щоб замастити його шоколадом.
Бо ти хотів подивитися відео, на якому шведський білий націоналіст
грається в Mario Kart».
«Чому ти така злюка?»
«Це не так, йди спи».
«Я не хочу спати».
«А чому очі треш?» «Тому що вони щемлять».
Кажеш: «Тобі час купатися».
Дитина: «Я не хочу купатися».
Діти якось уміють вивертати собі обидва плеча.
Десь так…
Дитина купається.
Тоді спускається у вітальню, зачесавши волосся на один бік.
Підходить у своїй піжамці, щоб побажати доброї ночі.
Отак.
Наче вона — довбаний президент цієї вітальні.
Отож…
Я не був певен щодо дітей.
Минуло два місяці пандемії. Травень.
День матері. Десятого травня.
Ми були на локдауні.
Моя дівчина каже: «Нам треба вийти з будинку.
Я тут уже дурію».
Я відповідаю: «Авжеж. Ходімо на прогулянку».
Ми вирушили до Топанґи, прекрасної місцини в Лос-Анджелесі.
У нас була чудова прогулянка.
Блакитне небо, вкрите маленькими білими хмаринками, як у «Сімпсонах».
Квітнуть дикі квіти.
Казково… А знаєте, коли гуляєш,
ідеш повз людей і чуєш фрагменти їхніх розмов?
А вони такі: «Ні, він себе вбив».
І ти тоді: «Що?»
Тому годі й казати, день був прекрасний.
Ми повернулися додому, і в мене чудовий настрій.
Дивлюся на Лілі й питаю: «Що таке?»
А вона: «Не хочу поводитись, як усі жінки,
але я хочу поговорити про наші плани.
Чи ми одружимося, чи заведемо дітей?» А я відповідаю:
«Я зроблю тебе матір'ю просто зараз!»
І таки зробив.
Дякую.
Тому 42 роки — дуже хороший вік, щоб завести дитину.
Це найкращий вік для народження дітей.
Ми почали все планувати.
Ми одружилися. Ми втекли.
Не знаю, чи хтось тут планує брати шлюб,
я раджу романтичну втечу закоханих.
Саме так.
Мінус — у тому, що вашої рідні не буде на весіллі,
але плюс — у тому, що вашої рідні не буде на весіллі.
Ми одружилися на скелі в Біґ-Сур. Були лише ми двоє.
Це було прекрасно.
Ну, ми двоє і наш священник,
який виявився чайкою.
Дуже велична чайка.
Вона говорила такі прекрасні слова…
Вона казала таке, що я ніколи не забуду.
А саме:
«Ніч врятуй
І зупини світанок
Бо прийде день новий Ми зникнемо під ранок»
Не хочу хизуватися,
але нашим священником насправді був Іґл-Ай Черрі.
Далеко не кожен зрозуміє цей тонкий гумор.
Ми одружилися на скелі,
а тоді поїхали в Редвудс, щоб виконати всі єврейські традиції.
Я не мав склянки, тому взяв соснову шишку, обгорнув її серветкою
і розчавив ногою.
А три білочки вигукнули: «Мазаль тов!»
Вони скидалися на білочок-хіпі, що переїхали в затоку
на початку 60-х і просто застрягли тут,
а потім сильно вдарилися в релігію.
І ми переїхали в новий будинок,
облаштували дитячу кімнату і все таке.
А тоді прийшов час народжувати дитину.
Звісно, ми робили це разом. Обоє.
Усе зробили 50% на 50%.
Бо Лілі відповідала за народження дитини,
а я відповідав за закуски!
Сидимо ми в лікарні, зависаємо.
Ну, як «зависаємо». Ми були напружені.
Треба було посидіти, почекати,
час минає, і зненацька
у дружини починаються перейми.
Я зразу відчув, як у кімнаті змінилась енергетика.
І нова медсестра, яку я до цього ні разу не бачив,
з'являється нізвідки і нагадує тренера з софтболу,
вона кричить: «Давай, Лілі, ти все можеш!
Я це знаю! Уперед, дівчино!»
А я там сиджу, стою.
Тримаю дружину за ногу,
поки вона
народжує нашого сина.
І…
Це…
Це найдивовижніше, що я будь-коли бачив.
Коли спостерігаєш, як починається нове життя.
Я знаю, це звучить так життєствердно,
та це скоріше до біса мамо-ствердно.
Я ніколи не бачив нічого величнішого в житті.
І дивитися, як жінка народжує…
Тоді усвідомлюєш: «От чому мама відразу відповідає на дзвінок».
Коли сьогодні йтимете звідси, якщо у вас досі є мама,
напишіть їй, що ви її любите.
Чи, ще краще,
подзвоніть їй.
Або, ще краще за це, подзвоніть їй по дорозі кудись.
Щоб можна було відключитися.
Ми приносимо сина додому.
Він, гадство, такий гарнюній.
Він прекрасний. На нього дивишся і такий: «Боже».
Він такий гарний. Він сексуальний. У мене сексуальний син.
Він маленький, лисий і симетричний.
Правду кажучи, він схожий на Джейсона Стейтема.
І…
Ми щасливі. Коли в тебе немовля,
хочеш його обнімати, розумієте.
«Дайте мені цю гарнюню. Який красень!»
Хочеться нарізати його апетитні щічки й викласти їх на бутерброді.
«Така гарнюня». У нього є м'яке місце на тім'ї.
Воно справді існує. Ви уявляєте?
Я не про м'яке місце Ніла Даймонда.
У немовлят на тім'ї є м'яке місце,
в якому кістки черепа ще не зрослися.
Отак іде шкіра, а під нею мозок.
Можна побачити їхній пульс, і це так до біса мило.
Мені кортить узяти соломинку і встромити її всередину.
І висмоктати його маленькі чарівні мізки.
А оскільки я — член спілки Єврейської Ліберальної Медіа Еліти,
конспірологи і так вважають, що я цим займаюся.
Гаразд, друзі. Це все. Я — Нік Кролл.
Дякую, Вашингтоне.
Дякую моїй дружині. Дякую синочку.
Дякую моїй родині.
Дякую всім за те, що прийшли. Я дуже вдячний.
Ми їдемо.
Отакий я у стресових ситуаціях.
Чекай, зараз побачиш, як я перемикаюся перед пішоходним переходом.
Переклад субтитрів: Антон Криворучко