Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Må jeg bede om dit navn?
Martin Moreno.
Men I kender mig måske som…
Martiiiiin!
Jeg har turneret med Gabriel Iglesias i over 20 år.
Martiiiiin!
Og ja, han har skreget mit navn i over 20 år.
Kom så, Martin!
Det er bedre end de fleste ægteskaber. Det er fedt.
Det har været en fantastisk rejse.
Vi er gået fra garager, klubber og dagligstuer
til teatre og arenaer verden over
og nu et stadion.
Man siger, at comedy er subjektivt,
men når man kan fylde stadioner,
er det ikke længere subjektivt.
Hvad kan folk forvente?
Et af de største shows, Los Angeles har set.
Og sørg for alt i verden for at blive til det sidste.
Du skal se, hvordan det ender.
Er der andet at sige?
Uden yderligere omsvøb,
live fra Dodger Stadium, her er Gabriel Iglesias!
EN COMEDY-EVENT FRA NETFLIX
STADIUM FLUFFY LIVE FRA LOS ANGELES
Los Angeles!
SAMMENHOLD GENNEM LATTER
Fluffy!
Vi gjorde det.
Jeg gjorde det ikke, vi gjorde det.
Mange tak.
Mange, mange…
"Han er lige ved at græde." "Ja, jeg er."
Jeg har kun været her i 30 sekunder.
Tusind tak.
Tak.
Nogle af jer har lige fundet ud af, at Martin findes.
Nu får I ham endelig at se.
Og til mexicanerne, ja, han ligner Machete.
Eller Marco Antonio Solís.
For hvide ligner han the Big Lebowski.
Wow! Det her er fantastisk. Martin talte sandt.
Vi begyndte i garager, til grillfester,
til quinceañeras og bryllupper…
Men nu er det her vores hjem.
Det her er mit største show nogensinde,
uden tvivl.
Jeg er glad for, at I er kommet.
Det her…
Efter COVID var det hele så usikkert.
Ikke sandt?
Det eneste gode, jeg kan sige om 2020, er,
at det på en eller anden måde lykkedes mig at tabe 32 kilo.
Tak.
Ja, jeg tabte 32 kilo.
Folk spørger, hvad hemmeligheden er.
"De lukkede alle restauranterne.
Det er min hemmelighed."
Hemmeligheden var, jeg ikke kunne lave mad.
Jeg stod derhjemme og grillede pølser.
Vi var på turné i Kalamazoo, Michigan,
da vi fik besked om at tage hjem.
Vi kom hjem, tændte vores tv
og så dem lyve for os.
Jeg er ikke konspirationsteoretiker, men de sagde,
at det kunne ville vare to uger.
Det var dét, de sagde. To uger.
"Vi beder jer bare om
at blive hjemme i to uger med jeres kære
og jeres familier. To uger, så er det løst.
Dr. Anthony Fauci har givet os nye informationer.
Bare to uger, det er alt, vi beder om. Bare to uger."
Jeg beklager, at jeg bruger den samme stereotype hvide gammelmandsstemme.
Det var dén, de brugte.
Det er dén, vi lytter til i krisetider.
Det kan ikke være en anden stemme.
Det kan ikke være:
"Nej, mand. Hold nu kæft. Hør her.
Ikke mere end to uger, vel?
Tag hjem til mama og papa.
Hvis COVID kommer forbi, så sig til COVID: 'Han er ikke hjemme.'
Kom tilbage en anden dag.
Bare to uger."
Det kunne ikke være en anden stemme. Heller ikke:
"Nu skal I høre, hvad I skal gøre.
Smut hjem og slå lejr.
Og hvis COVID kommer forbi,
tømmer du løbet i fjæset på hende.
Bare to uger."
Det kunne ikke være en anden stemme. Heller ikke:
"Nu skal I høre, hvad vi gør.
Tag hjem og hæng ud med jeres familier.
Og hvis…" Tør I ikke le ad den sorte stemme?
Det er jeres egen skyldfølelse, ikke min.
Jeg har det fint.
"Bare to uger," sagde de.
To uger blev til to måneder,
som blev til et halvt år, og så et helt.
Efterhånden begyndte de at sige, hvem der havde størst risiko for
at få COVID.
Vi fandt ud af, at det var personer over 45 år. Okay.
Overvægtige.
Så kører vi.
Diabetikere. Seriøst?
Størst risiko: Latinamerikanere og afroamerikanere.
Ja. "Farvel, Felicia."
Jeg fandt ud af, at jeg havde 85 % af de bagvedliggende sygdomme.
Over 45 år, overvægtig, diabetiker, højt kolesteroltal, højt blodtryk.
COVID og jeg matchede på Tinder.
Endelig er der én, der vil swipe til højre,
og hun hedder Corona.
Ja…
Maskerne er stadig et tema.
Nogle er for, andre er imod.
Nogle steder er det et krav, andre steder er det frivilligt.
Den største anke, jeg har hørt, er,
at masken lugter mærkeligt.
Det er min opgave at fortælle dig: Nej, den gør ikke.
Det gør du.
Du kan lugte det, alle andre har lugtet i årevis,
og endelig ryger du dét, vi andre har røget.
Nemlig.
Jeg må sige, at min maske dufter skønt.
Min maske dufter af Oreos og Tres Leches-kage.
Dufter du til min maske lige nu,
Krispy Kremer du i bukserne, så godt dufter den.
Jeg overvejer at sælge den på OnlyFans og score kassen.
Nogle få frækkerter ved, hvad det er.
Det næste, jeg vil sige,
er på ingen som helst måde politisk.
Så tag det ikke sådan.
Vaccinen.
Nogle tænker: "Åh nej.
Jeg vidste, det ville komme.
Der står nærmest 'booster' i panden på ham."
Jeg fortæller jer ikke, hvad I skal gøre.
Jeg vil bare dele en historie.
Jeg blev vaccineret. Pyt med, hvad I mener om det.
Jeg fortæller det,
fordi jeg havde 85 % af de bagvedliggende sygdomme.
Hver dag er et lotteri.
Og jeg ville arbejde.
Jeg fik vaccinen,
men i starten, når man gerne ville vaccineres,
kunne man ikke bare blive det.
Man skulle bestille tid.
Man skulle komme i bil og kunne ikke bare dukke op.
Jeg prøvede ellers.
Jeg prøvede at bruge mit ansigt. "Hejsa."
Det her virker åbenbart kun på Red Lobster.
Dér kan jeg dukke op klokken 20 om lørdagen og få et bord.
"Har De bestilt bord?"
"Det er Fluffy, bag boller!"
Nej, jeg bestilte tid som alle andre.
Man skulle komme i bil.
Der var en lille højttaler. "Kan jeg hjælpe dig?"
"Det her virker bekendt.
Ja, lad mig få
en stor vaccine."
"Pfizer eller Moderna?" "Jeg har en kupon.
Lad mig få den gratis."
"Kør frem." Jeg kørte frem til næste vindue.
Fyren var dækket til
fra top til tå.
Du rækker din arm frem og får et hug med harpunen.
Og så skal du parkere
i 10-15 minutter i tilfælde af en allergisk reaktion.
Jeg sad i min bil, og både radio og aircondition var tændt.
Jeg fik øje på nogle mennesker, der demonstrerede.
Og det er fint.
Det er deres ret, og den støtter jeg.
Mit problem opstår, når demonstranter forlader fortovet
og kommer helt tæt på.
Nu skal I høre, hvad der skete.
Jeg kiggede på demonstranterne og fik øjenkontakt med én af dem.
Intet problem. Jeg sad i bilen.
"Hvad?"
Pludselig begynder kvinden at gå hen imod mig.
Jeg tænkte: "Pis."
Hun kom hen til bilen og skældte mig huden fuld.
Jeg har aldrig før fået skældud af en fremmed uden grund.
Da hun kom hen til bilen, sagde hun: "Hvor er du dum!
Hvordan kunne du lade dig vaccinere?
Du aner ikke, hvad du har fået ind i kroppen, din store idiot."
Jeg var målløs.
Jeg sagde: "Jeg spiser chorizo, bitch.
Du aner ikke, hvad vaccinen skal igennem
for at have bare den mindste effekt.
Den skal igennem mange års chorizo, chicarrón, carnitas,
carne asada, hotdogs, pølse, dåseskinke, menudo,
caldo de res."
Den skal løbe spidsrod.
Og udover dét
skulle vi finde ud af med Netflix, hvor jeg skulle lave en ny special.
Under pandemien, især i 2020,
kunne man ikke engang samle en lille flok mennesker,
og slet ikke fylde et stadion.
Netflix sagde det ligeud:
"Vi skal have en ny special inden for den nærmeste fremtid, okay?"
De havde ikke fået Squid Game endnu.
Kan I huske…
Rødt lys
Nogle synes, det er racistisk. Nej, det er lige i øjet.
Netflix sagde altså: "Så snart du har mulighed for
at indspille en special, skal vi have den."
Og med tiden
opstod der to muligheder for at indspille en special i 2020.
En i Florida. Den anden i Texas.
Jubler nogen fra Texas?
I jubler bare. Det var dér, jeg fik COVID.
Ja, dovne skiderikker.
Nåh…
Det forløb sådan her.
Jeg havde før optrådt i Texas,
men aldrig før i San Antonio,
så planen var at indspille en special i San Antonio,
så Netflix kunne få noget til deres serie.
Men vi kunne ikke rejse særlig meget.
De blev ved med at sige: "Bliv i din COVID-boble.
Bliv i boblen."
Så for at være så proaktive og forsigtige som muligt,
tog vi alle sammen afsted sammen.
Vi sagde alle sammen:
"Vi skal bo i San Antonio i 30 dage.
Tredive shows på tredive dage, og på den sidste dag
indspiller vi en ny special."
Det gav mig chancen for at optræde igen, for det var over et år siden.
Da vi kom, fik jeg et valg:
"Vil du bo i et hus eller på hotel?"
Jeg havde aldrig boet i Texas før,
så jeg ville prøve et hus.
Vi boede i et fint Airbnb-hus.
Martin, Alfred, min ven Rick og mig. Os fire.
Som en mexicansk version af The Real World.
Vi boede sammen i et stort hus.
Vi fik hvert vores værelse.
Jeg fik det største, fordi jeg er mig.
Og… I ved nok.
Se jer lige. "Nej da!"
Jo!
Jeg åbnede døren og tændte lyset. Klik.
Jeg tænkte: "Hvor er det bare et smukt værelse.
Se, hvor stort det er."
Og så opdagede jeg et hul i væggen.
"Det var underligt."
Jeg gik helt hen til væggen.
Da jeg kom tæt på, indså jeg, det ikke var et hul,
men en kæmpestor kakerlak.
Jeg overdriver ikke,
når jeg siger, at den var så stor.
Kakerlakken var så stor.
Jeg har før brugt denne måleenhed til at overdrive,
og jeg overdriver ikke, når jeg siger, at den kakerlak var så stor.
Måske tænker I: "Er du for fin til kakerlakker?"
Nej! Jeg er vokset op med kakerlakker.
Mor og jeg boede i socialt boligbyggeri.
Der var kakerlakker, men de var anderledes.
For det første var de så store her.
Og i Californien er kakerlakker meget anderledes.
For eksempel spreder de sig, når du tænder lyset.
Den i Texas chillede bare.
I Californien reagerer de på lyde og bevægelser.
"Spred jer!"
Jeg afprøvede min Californien-teknik på den texanske kakerlak.
Jeg sagde…
Og kakerlakken tænkte bare: "Hvad?"
Han var ikke på mit værelse. Jeg var på hans.
Min tour-manager kom ind.
"Er du tilfreds med indkvarteringen?"
Jeg sagde: "Det er et flot værelse, men se på væggen."
"Nåh, der er et hul i væggen."
"Gå tættere på."
Hun gik helt hen til væggen og sagde: "Åh, det er en kæmpe kakerlak."
Jeg sagde: "Har du det fint med det?" "Den er ikke på mit værelse."
Hun kunne se, at kakerlakken gik mig på, så hun sagde:
"Skal jeg tage mig af din lille ven?"
Jeg følte mig lidt kastreret.
Jeg er en stor fyr. Hun er vel 157 cm.
Hun sagde: "Flyt dig, mand."
Hun tog en sko af, stillede sig op på en stol,
trak armen med skoen tilbage, og…
Soy la 69
Hun smadrede kakerlakken. Ned med skoen, på med den.
Jeg kiggede på væggen.
Den bevægede sig stadig.
"Du har gjort vores ven sur."
Hun var fornærmet.
"Glem det, mand. Anden runde."
Hun tog skoen af, gik op på stolen,
trak armen tilbage,
og netop som hun skulle til at klaske kakerlakken for anden gang…
…fløj den.
Det var en Harry Potter-kakerlak!
Hør her, hør her.
Jeg får myrekryb, mand.
Vi var der i 27 dage.
Og af en eller anden grund, på den 27. dag,
ud af 30 personer, som alle var med på holdet,
var jeg den eneste, der testede positiv for COVID-19.
Ingen andre fik det.
Ikke Martin, ikke Alfred. Ingen.
Jeg sagde til Martin: "Hvor kom det fra?"
Han sagde: "Fra kakerlakken, tror jeg."
Udover at skulle håndtere COVID…
Jeg vil gerne sige undskyld til hele San Antonio.
Jeg skulle have indspillet en special hos jer,
men det kunne vi naturligvis ikke.
Men jeg håber, I forstår, hvorfor jeg måtte gøre det her i dag.
Ud over at skulle håndtere COVID og vaccinen,
fandt jeg ud af, at nogen forsøgte at afpresse mig.
Ikke engang et familiemedlem.
Hør her.
Min manager ringede
og fortalte mig, at nogen havde fortalt,
at de havde en optagelse af mig
i "upassende" situationer med fotomodeller.
Kan I se?
I er ligesom mig.
Jeg vil også gerne se det.
Uden at fornærme nogen af de kvinder,
der nogensinde har givet mig muligheden…
Ingen af dem var modeller.
Måske et par ludere fra West Covina.
Men de var ikke modeller.
De var bare gode medborgere. Tak.
De gav mig indtil klokken ni næste morgen
til at indsætte $50.000 på en konto,
ellers ville de give TMZ optagelserne,
og så ville min karriere være død.
Da jeg hørte om det, var klokken allerede 18.
Så deadline var allerede overskredet.
"Jeg må hellere tænde tv'et og se, om jeg stadig har et job."
Og det her er første gang, I hører om det,
for der var ingen optagelser.
De prøvede at skræmme mig til at give dem penge.
Den eneste grund til, at jeg fortæller det…
Kun $50.000?
Seriøst? Er min karriere ikke mere værd?
Da jeg sagde $50.000, sagde flere af jer: "Åh…"
Og det er mange penge,
men hvis man vil jorde en kendis,
er $50.000 virkelig ikke meget.
Lad mig sætte det i relief. De gjorde det samme ved Kevin Hart.
Men Kevin Hart krævede de ti millioner af.
Ti millioner.
Det viser mig, hvor jeg står
på totempælen for succes i comedy.
Kevin Hart med ti millioner,
og så kan man afpresse mig på tilbud.
"Hvor fik du din afpresning?" "På udsalg."
Halvtreds tusind dollar.
Man kan ikke engang købe en Escalade for $50.000.
Man får højst en Hyundai Sonata.
Den skrabede model.
Man skal rulle vinduerne ned manuelt.
Halvtreds tusind dollar?
Men… En lidt bedre historie.
Jeg sørgede for at holde mig i gang under pandemien.
Jeg optog en film i min dagligstue.
Og den kom ikke engang på PornHub.
Filmen har allerede været i biografen.
Den hedder Space Jam. Den med LeBron.
Los Angeles, her ser I Speedy Gonzales' nye stemme.
Mange tak.
Det er ironisk, at de hyrede den langsomste mexicaner
til at spille den hurtigste.
To uger efter, jeg havde fået rollen,
fandt jeg ud af, at man forsøgte at censurere Speedy Gonzales.
I har nok hørt, at folk gik efter to tegneseriefigurer:
Pepé Le Pew og Speedy.
Jeg forstår det godt med Pepé.
Han er lidt af en pilfinger.
Men han forklæder det med "Oh, mon chéri."
"Mon chéri."
Ja…
Men hvad har Speedy Gonzales gjort?
Han er en hurtig mexicaner. Det er ikke ulovligt.
I Montebello hedder det "jobsikkerhed".
Jeg ville ikke lade dem ramme Speedy. De måtte ikke censurere ham.
Så jeg forsvarede ham. Og det var mit eneste job.
Jeg opsøgte det eneste sted, hvor jeg følte, jeg kunne forsvare ham.
Jeg gik på Twitter.
Og Twitter er virkelig et skræmmende sted.
Det er det.
Man går kun derind for at skændes eller bevise noget.
En ven sagde: "Hvis du vil skabe opmærksomhed,
så brug et hashtag", så det gjorde jeg.
Jeg skrev et tweet: "Hej #cancelculture.
Jeg hedder Gabriel Iglesias,
og jeg er Speedy Gonzales' nye stemme.
I kan hverken censurere eller fange mig."
Og det smed jeg op.
Jeg anede ikke, at når man går på Twitter
og opsøger problemer,
så finder man dem.
Åh ja.
Alle de store medier tog mit tweet op
og brugte det i historier om cancel culture.
ABC, NBC, CBS, CNN.
Hvis jeg havde vidst det, havde jeg læst korrektur.
Familien ringede.
"Er du dum, eller hvad? Stav dog ordentligt!"
Hold da op.
Selv Fox News bragte en historie om mit tweet.
Fox News.
Ved I, hvordan jeg ved det?
Min buschauffør Dave ringede.
Han var lykkelig.
"Fluffy, for fanden. Jeg har aldrig været så stolt.
Du gjorde det, mand. Du er på Fox News."
Jeg sagde: "Du er fjollet, Dave."
Han svarede: "Amerika."
Selv Warner Bros. Pictures ville takke mig,
og før jeg vidste af det, sad jeg i et Zoom-møde.
Mange af os skulle vænne os til Zoom,
og det er da ret belejligt.
Folk ser kun det her.
Så for sjov, hver gang jeg havde Zoom-møde,
sad jeg klædt som Peter Plys.
Hvis du ikke ler, så spørg en der gør,
for der er ingen vej tilbage fra Peter Plys.
Jeg efterlod babypudder i hele huset.
Det lignede en episode af Narcos.
Så jeg tog Zoom-mødet
med instruktøren, forfatteren og produceren af Space Jam.
De var virkelig søde, støttende og flinke.
"Gabriel, tusind tak, fordi du vil lægge stemme til vores film.
Vi er så glade for, at du er med.
Hvis du har spørgsmål, så bare sig til."
De takkede mig.
Så havde de et spørgsmål til mig.
"Hvordan har du det med Speedy Gonzales' stemme?"
Jeg spurgte, hvad de mente.
"Nogle synes jo, at han er ret stereotyp.
Hvad tænker du?"
Jeg sagde: "I har tydeligvis ikke mødt min familie."
Jeg kan ikke tale for alle brune mennesker,
men jeg kan fortælle jer, at i mit barndomshjem
havde vi ikke et negativt syn på Speedy Gonzales.
Han var faktisk den eneste, der repræsenterede os dengang.
Ham og den lille humlebi fra The Simpsons.
"Gabriel, vi havde tænkt os, at du måske
ville bruge din rigtige stemme til karakteren.
Måske modernisere ham en smule og gøre ham mere aktuel."
Jeg sagde: "Altså, med al respekt…
Jeg sætter pris på, at I vil give mig magt til
at ændre lyden af så ikonisk en karakter,
men når folk ser filmen,
skal de ikke tænke på mig,
men på Speedy Gonzales."
Så jeg sagde: "Stemmen skal være original."
Og så spurgte han:
"Tror du, du kan lave stemmen?"
Hvordan fik jeg rollen?
Jeg aflagde aldrig prøve som Speedy Gonzales. De ringede bare.
Jeg troede, de vidste, at jeg lever af at lave stemmer,
og at jeg kunne klare det her.
Så jeg sagde: "Hvorfor valgte I mig,
hvis I ikke vidste, om jeg kunne…
Åh…
I skulle bruge et stort, brunt skjold, hvis noget gik galt."
Alle tre mænd gjorde sådan her.
Jeg sagde: "Bare rolig. Med mig får I dobbelt op.
I får en ægte mexicaner, som også kan lave stemmen."
Så… Ja.
Nemlig.
Før jeg vidste af det, var fyren,
som laver lydoptagelser for Warner Bros., med i mødet.
Jeg ved ikke andet om ham,
end at han er højlydt.
Han kom med i mødet og sagde: "Gabriel Iglesias, hvordan går det?"
Wow.
"Hvordan går det?"
"Steven her. Lydkoordinator for Warner Bros.
Nu skal du høre.
Så snart jeg begynder at optage,
skal du begynde at tale som Speedy Gonzales.
Vi får styr på flow, tempo og timing,
og når alt er på plads, laver vi en film.
Hvordan lyder det?" "Fint."
"Gabriel Iglesias for Space Jam: A New Legacy.
Speedy Gonzales, første optagelse. Gabriel, 1, 2, 3?"
"1, 2, 3." "Lyder godt. Vi kører.
Og værsgo."
Så er det nu.
"Hola, amigos. Jeg er Speedy Gonzales, den hurtigste mus i Mexico.
Arriba! Epa, epa, ándale!"
Instruktøren, forfatteren og produceren sagde alle:
"Det var perfekt!"
"Det ved jeg. Jeg har været mexicaner længe.
Og bare, fordi jeg er mexicaner,
kan jeg ikke kun spille mexicanere.
Jeg lever af at lave stemmer.
Hvis jeg får muligheden,
kan jeg lægge stemmer til samtlige karakterer."
Det kunne jeg.
Se selv.
Marvin Marsmand:
"Jamen dog, min modulator."
Rødskæg:
"Jeg hader den kanin!"
Snurre Snup:
"Hva' så, fessor?"
Jeg sagde: "Bare fyr alle de andre, der lægger stemmer til.
Jeg laver hele filmen for det halve, plus forsikring."
Det var midt i 2020, så jeg mente det sgu.
"Ingen egenbetaling."
Det fedeste ved det hele var,
at de faktisk legede med tanken.
Han kunne bare have sagt: "Du er for dum."
Det havde jeg accepteret. "Okay…"
Men det er en anden tid nu,
og folk er mere fintfølende og opmærksomme,
så han ville lige sikre sig, at jeg var okay.
"Gabriel, jeg forsøger ikke at negligere din troværdighed som stemmeskuespiller,
entertainer eller individ, men jeg er bundet på hænder og fødder.
Kontrakterne er underskrevet, checkene er skrevet.
Fagforeningerne er inde over." Jeg tænkte: "Se ham lige!"
Produceren sad også med,
og han står for finanserne, for pengene.
Han hørte instruktøren gå amok og sagde:
"Hov, hov. Stop en halv.
Lad manden tale.
Gabriel.
Fluffy.
Skatter.
Tal til mig, snuske.
Hvad skal der til for, at det sker?"
"Hvad mener du?"
"Hvad skal der til? Hvor meget skal du have?"
Jeg sagde: "Rygterne siger, at jeg ikke går for under 50.000.
Og jeg har e-mails som bevis."
De sagde nej, men fint nok.
Jeg ved, at jeg kommer til at forsvare Speedy Gonzales igen en dag,
for sådan fungerer cancel culture bare.
Misforstå mig ikke.
Jeg forstår, at nogle skal stilles til ansvar, men…
Og hvis det er mig, der fortæller jer om cancel culture,
er det allerede gået for vidt.
Jeg kan nemlig med stolthed sige,
at jeg ikke er en kontroversiel komiker.
Jeg taler ikke om politik, religion eller sport.
For de tre ting skaber splittelse.
Derfor taler jeg om mad.
For mad fører folk sammen.
Nemlig. Medmindre du er veganer.
Så kan du bare gå nu. Jeg er ligeglad.
Pyt med, om jeg fornærmer dig og din salat. Gå endelig. Farvel.
Grunden til, at jeg er så træt af veganere, er,
at jeg engang har været veganer.
Nogle af jer tænker: "Nej da?" Jo.
Jeg var veganer i lidt under et år.
Nogle af jer tænker sikkert:
"Hvis det var under et år, var du ikke veganer."
Men tænk over det.
Alle, der har været på kur, ved,
hvor svært det er at ændre spisevaner i bare en uge,
for slet ikke at tale om et år.
De sagde: "Du kommer til at tabe dig."
Og de havde ret.
Jeg tabte mig og mistede både tålmodighed og venner.
Så nu er jeg tilbage.
Nåh…
Jeg var nær blevet canceled.
Jeg var nær blevet canceled,
fordi jeg skrev et tweet om en af mine hunde.
Nogle af jer ved, at jeg har to chihuahuaer.
Ja.
Folk tænker: "Slet ikke stereotypt…"
Jeg ved det.
Jeg har to chihuahuaer.
En lille han ved navn Vinnie og en hun ved navn Risa.
De vejer i alt 6,5 kilo.
Hunnen Risa vejer 1,8 kilo
og er 17 år gammel.
Hendes vrede holder hende i live.
Jeg kan bekræfte alle fordomme om chihuahuaer.
De holder stik.
Raseriet er ægte.
Men mig elsker hun, okay?
17 år, ingen tænder, og tungen hænger ud af munden.
Hun er skøn.
Så jeg lagde et billede af hende op på Twitter med teksten:
"Nu skal min lille nugget og jeg hen for at spise chicken nuggets."
Og så taggede jeg Chick-fil-A.
Kan I mærke det?
De fleste herinde tænkte: "Godt sted. Surt, der er lukket om søndagen."
Men så hørte man også nogle af jer jamre…
Halvdelen af dem var veganere.
Den anden halvdel skrev til mig på Twitter.
Mit feed blev oversvømmet af lede kommentarer.
"Du er dum", "du er led", "hvor kunne du?", "du skuffer os".
"Også dig, Fluffy?" Jeg anede ikke, hvad de mente.
Problemet med cancel culture er, at de angriber uden at oplyse.
De forklarer sig ikke.
De angriber bare og forventer, at du ved bedre
og forstår dem, men opfører sig ikke selv pænt.
Nu skal I høre.
Jeg stillede spørgsmål, men ingen ville svare.
"Du er rædselsfuld, Fluffy." "Hvorfor?" "Seriøst? Chick-fil-A?"
"Popeyes var lukket. Hvad kunne jeg gøre?"
"Du ved, hvad du gør." "Jeg er mere sulten end woke.
Hvad mener I?"
Langt om længe forklarede nogen mig,
hvad der var galt med mit tweet.
Jeg fandt ud af, at Chick-fil-A engang
havde ydet bidrag
til organisationer, som var gået over stregen
over for LGBTQ+-samfundet.
Beklager, at jeg tæller bogstaverne på hænderne.
Jeg skal have dem alle sammen med.
Jeg ser mig selv som en støtte og allieret,
og jeg prøver at gøre mit bedste og være så forstående som muligt
med de begrænsede forhåndenværende informationer.
Det siger jeg lige igen.
Jeg prøver at være så forstående som muligt
med de begrænsede forhåndenværende informationer,
hvilket betyder, at jeg kun læser overskrifter.
Nu skal I høre, folkens.
Millioner af mennesker kæmper.
Hver eneste dag forsøger folk at få et bedre liv,
nå deres mål eller præstere noget
for at få dem væk fra noget og hen til noget bedre.
Det er umuligt at holde styr på alles kampe,
medmindre du dummer dig, så nogen trækker dig til side
og giver dig en reprimande.
Okay… Samtalen forløb som følger:
Endelig kom snakken.
De sagde: "Gabriel, hvis du ser dig selv som støtte
af LGBTQ+-samfundet,
vil du så fortsat kunne forsvare at tagge Chick-fil-A i dine opslag?"
Jeg sagde: "Ja, det kan jeg. Men ikke, fordi jeg ikke støtter jer.
Jeg støtter uden tvivl jeres sag,
men sager går begge veje.
I er også nødt til at støtte min.
Jeg taggede Chick-fil-A af samme grund,
som jeg tagger alle andre virksomheder.
Jeg vil gerne have gratis ting."
Så enkelt er det.
Nogle tænker måske: "Du tjener da penge?"
Ja, og ved I, hvordan jeg holder på dem?
Ved at få gratis ting.
Hør, hvordan jeg fandt ud af det.
Jeg var på Chipotle en aften, og de ansatte var fantastiske,
så jeg ville gerne hylde dem online.
Så det gjorde jeg, og jeg taggede Chipotle.
Chipotle så mit tweet og skrev for at takke mig.
Og Chipotle viste mig deres påskønnelse ved at sende med et burrito-kort,
som gjaldt et års ubegrænset forbrug af Chipotle.
Det fik jeg prøvet af.
De gav kortet til den forkerte.
Efter to uger lignede det et rejsekort. Det var helt slidt.
Hvis I var mig, og I kunne sende ét tweet,
som gav jer gratis mad i et helt år,
ville I så ikke tagge så mange virksomheder som muligt
for at se, hvem der ellers havde lyst til at bidrage?
Jeg er kun skyldig i at prostituere mig selv.
Jeg var bare en lille cyber-luder.
Men jeg forstår godt, at nogle mennesker
skal stilles til ansvar for visse handlinger.
Jeg føler bare, at simpel dialog ofte kan være løsningen.
Men ud fra nutidens regler kan jeg blive canceled lige nu
for tidligere comedy-specials, jeg har lavet.
Det forstår jeg godt, så jeg venter bare på opkaldet.
Jeg kan blive canceled på grund af tidligere specials.
Og man forventer nok, at jeg undskylder,
men jeg vil aldrig undskylde for noget,
som var helt acceptabelt på den tid.
Der er selvfølgelig ting, jeg ville ændre nu,
men jeg går ikke tilbage og undskylder, når det var fint dengang.
Jeg vil gerne fortælle jer,
at der er ting om mig, som I ikke ved,
og som I kommer til at høre om engang.
Så nu vil jeg forsøge
at gøre, som min advokat siger: "At komme det i forkøbet."
Jeg fornærmede én, hvis navn jeg aldrig skulle have nævnt.
Jeg fornærmede en professionel bokser.
Han hedder Canelo.
Fornærm kun de største.
Hvis du ikke ved, hvem Canelo er,
så lad mig forklare.
Canelo er en af de bedste boksere i hele verden.
Okay?
Han er ikke til at overse.
Han er rent faktisk mexicaner,
men har ikke det traditionelle look.
Canelo er rent faktisk verdens hvideste mexicaner.
Super hvid. Han er så hvid, at han er rødhåret.
Canelo er en rødhåret, hvid, mexicansk bokser.
Han er så hvid, at Donald Trump siger: "Ham kan I bare lukke ind."
Super hvid.
Men når han åbner munden, indser man:
"Canelo er vist ikke her fra egnen."
Nu skal I høre om balladen.
En af mine komikervenner ved navn Ron White
ringede til mig.
Han inviterede mig med til
hans Tribute to the Troops-comedyshow, som skulle vises på The National.
Jeg sagde: "Hvad som helst for tropperne. Jeg er på."
Showet blev indspillet i Las Vegas. Mig og et par andre komikere,
med Ron White som vært.
Jeg kom op på scenen, og da jeg kun skulle lave ti minutter,
ville jeg lave et par referencer til Las Vegas,
som alle jo kender, så jeg talte om boksning.
Jeg kom ind på Canelo.
Og så begyndte balladen.
Jeg sagde: "Canelo er min yndlingsbokser nogensinde.
Jeg ville bare ønske…"
Derfra gik det kun ned ad bakke.
Jeg sagde: "Jeg ville bare ønske, at han ikke lod sig interviewe på engelsk,
for det er ikke hans stærke side,
og hvis du er bokser…"
Lad mig tale ud.
Hvis du er bokser, skal du lyde selvsikker,
engageret, faretruende, aggressiv, skarp og direkte.
Det gør han på spansk.
Men på engelsk? Ikke rigtig.
På spansk er han en dræber.
Den spanske speaker kommer ud:
"Vi står her med Canelo Álvarez,
som skal bokse mod Floyd 'Money' Mayweather
i weekendens pay-per-view-kamp på MGM Grand i Las Vegas, Nevada."
Nogle af jer hørte det her og tænkte:
"Wow. Jeg tror, jeg forstår spansk."
Og det gør I.
Speakeren spørger så Canelo om hans syn på kampen.
"Hvordan vil du gribe kampen an?"
Canelo tager mikrofonen.
Han er en mand af få ord, men han er skarp.
Han kigger i kameraet og siger:
"Jeg vil slå ham sådan her og sådan her.
Jeg slår ham i gulvet, og så: Bum."
"Gå ikke glip af weekendens kamp på MGM Grand i Las Vegas.
Canelo Álvarez mod Floyd 'Money' Mayweather.
Husk at se med!"
Det selvsamme interview.
På engelsk.
"Jeg står her med den mexicanske superstjerne,
Saúl Canelo Álvarez,
som skal bokse mod Floyd 'Money' Mayweather
i weekenden.
Canelo, hvilken strategi og plan har du lagt
for weekendens kamp mod så teknisk dygtig en modstander,
som ene mand har redefineret boksesporten?
Hvordan vil du gribe kampen an?"
"Altså…
Jeg…
Jeg vil
slå ham
sådan her.
Og jeg vil slå ham sådan her.
Han kommer til
at falde
ned på…
Hvordan siger man piso?
Gulvet? Han kommer til at gå i gulvet, og så…
Sådan her."
"Der kan I bare se.
Jeg håber, du er klar, Floyd Mayweather,
for det her er, hvad der venter.
Live for ESPN News, mit navn er Phil Stevens.
Tilbage til studiet, og tak.
Hvad fanden var det?
Hvorfor advarede I mig ikke?"
Canelos folk hørte om min joke.
Jeg fandt ud af det, fordi jeg har venner i boksemiljøet,
som sagde: "Hvad sker der, mand?"
Jeg sagde: "Hvad mener I?"
"Vi har hørt det." "Hørt hvad?"
"At Canelos lejr er rasende."
"Hvad har det med mig at gøre?"
"Du har vist fortalt en joke om Canelo?"
"Hvem har vist ham dén?"
Hvis jeg havde vidst, at en topbokser
ville se den joke, jeg lavede om ham, ville jeg ikke have lavet en joke om ham.
Jeg troede ikke, han så
Ron Whites Tribute to the Troops-comedyshow
på The National-kanalen.
Jeg troede ikke, han ville se det.
Det var jo på engelsk.
Nu frygtede jeg konfrontationen, for det var et spørgsmål om tid.
Jeg vidste, hvor han ville finde mig.
I Las Vegas.
Og grunden til, at jeg var sikker på det,
var, at når jeg optræder i Las Vegas, optræder jeg for MGM Grand.
Så jeg får fribilletter til kampene.
Jeg ser dem altid, fordi det er gratis!
De sætter mig ved ringside, så man kan se mig på storskærmen,
og de kan sælge flere billetter.
Jeg har set Canelo bokse fra ringside,
men har aldrig talt med ham, men vidste, at det ville ske.
Og jeg var nervøs for konfrontationen,
for jeg vidste ikke, om det ville foregå på engelsk eller spansk.
Helst på spansk, så jeg mærker frygten. Forstår I, hvad jeg mener?
Jeg håber, han siger:
"Jeg dræber dig, fedesen!"
Men desværre vil han måske sige:
"Hey…
Du der.
Store, fede mother-Fluffy."
"Han kaldte mig lige fede mother-Fluffy!"
Så hvis der sker mig noget…
Canelo.
Men jeg burde jo være beæret over,
at så stor en atlet overhovedet ænser en komiker.
Det føles godt, at han ved, hvem jeg er.
Jeg føler mig relevant.
Efter 2019 vidste jeg nemlig ikke, hvad der ville ske.
Jeg troede faktisk, at 2019 var mit bedste comedy-år nogensinde.
Det siger jeg,
fordi jeg var så tæt på at blive Oscar-vært.
Ja…
Jeg tror, at chancerne er gode næste år.
Året, hvor jeg var tæt på at blive vært,
var det år, hvor Kevin Hart skulle have været vært.
Jeg ved ikke, om I kan huske historien.
Kevin Hart skulle være Oscar-vært,
og så skulle hans baggrund tjekkes.
De gennemgår dine sociale medier, helt tilbage til MySpace.
Alle over 40 forstår.
De fandt ud af, at for ti år siden
havde Kevin Hart skrevet et par tvivlsomme tweets,
så Oscar-akademiet konfronterede ham med dem.
"Kan du forklare, Kevin?"
Kevin sagde: "Ja, jeg sagde de ting.
Jeg anerkendte min fejl for ti år siden og sagde undskyld for ti år siden.
Kan vi komme videre?"
Oscar-akademiet sagde: "Fint, Kevin. Godt, du undskyldte,
for vi er blevet gjort opmærksomme på dine tweets igen,
og det her skal gå væk nu,
så du skal sige undskyld."
Kevin sagde: "Jeg siger ikke undskyld to gange
for noget, der er ti år siden."
De sagde: "Det skal du, for ellers kan du ikke blive Oscar-vært."
Og så sagde Kevin: "Tak, men nej tak."
Og takkede nej til jobbet.
Jeg havde gjort nøjagtig det samme.
For hvis han undskyldte, ville cancel culture blive styrket,
og vi må ikke give dem mere, vi må kræve tilbage.
Så derfor…
Nu…
Nu havde Oscar-akademiet et problem.
De skulle finde en passende erstatning for Kevin Hart,
og det er ikke let.
De spurgte en række skuespillere,
men alle sagde det samme:
"Tak, men nej tak.
Intet Kevin Hart-drama til os, tak."
Ingen ville have jobbet.
Men jeg, derimod…
Jeg genkender en jobmulighed, når jeg ser den.
Min manager ringede til akademiet, og de var lykkelige
over at høre fra nogen.
"Gabriel Iglesias? Ham kender vi godt.
Han er rigtig sjov.
Han ville være en god Oscar-vært.
Få ham gerne til at sende os noget comedy-materiale,
så vi kan se, hvad det ville blive for en aften,
og så træffer vi en beslutning ud fra dét."
Så det gjorde jeg.
Jeg satte mig med papir og kuglepen,
skrev en række jokes og sendte dem ind.
Det var nok derfor, de sagde nej.
Det kom aldrig i tv.
Så her til aften…
I aften vil jeg fremføre den åbningsjoke, jeg ville lave til Oscar-uddelingen.
Så kan I afgøre, hvilken type aften det var blevet.
Jeg laver lige stemmen.
"Godaften og velkommen til Oscar-uddelingen.
Aftenens vært er komikeren Gabriel Iglesias."
"Mange tak, mine damer og herrer.
Tak. Det er en stor ære.
Mange tak.
Det er en ære at være vært for Oscar-uddelingen.
I overensstemmelse med en langvarig tradition
kommer her en mexicaner, som udfører et arbejde, ingen andre ville have."
Og de sagde nej.
Ja… I forhold til at komme tilbage på banen
er der virkelig sket meget siden 2020.
Vi sidder på et udsolgt stadion, side om side,
klar til at le.
At more os.
Der er sket meget.
Ikke sandt? I forhold til 2020 må jeg takke mine hunde.
De gjorde, at jeg bevarede forstanden, at jeg var glad,
og at jeg var fokuseret.
Jeg var deprimeret og vidste hverken ud eller ind.
Er her nogen hundeejere?
Ja?
I ved, hvad jeg taler om.
Intet andet dyr i verden giver dig 100 procent, som en hund gør.
En kat? Nej.
Beklager. Jeg vil ikke svine katte eller katteejere til,
men katteejere ved lige så godt som jeg, at jeres katte,
for jeg ved, I har mere end én,
kigger på jer, som om I bor i deres hus.
Hvis du prøver at skælde dem ud…
Når du taler til dem, vender de om og viser dig deres røvhul.
Du glor bare. "Det er godt nok mørkt."
Kun en hund giver sig selv 100 %.
Derfor bliver den så ked af det, når du går,
og så glad, når du kommer hjem.
Du er alt, hvad den har set frem til.
"Og nu er du tilbage!"
Jeg ved, at intet i verden elsker mig højere, end mine hunde gør.
Det sagde jeg i aftes, og en sagde: "Hvad med din søn?"
Jeg sagde: "Intet
elsker mig højere."
Om jeg så forlader omklædningsrummet i et minut eller en time,
får jeg samme reaktion, når jeg kommer tilbage.
Det er det største øjeblik nogensinde hver eneste gang.
Ja, Vinnie hopper ned fra sofaen
og sprinter hen imod mig, og når han når frem,
hopper han op og ned og siger:
Man kan næsten høre: "Hvor var du?"
Og han tisser overalt.
Engang gjorde det mig sur, men så tænkte jeg over det.
Min hund elsker mig så højt, at han ikke kan styre sine kropsfunktioner.
Engang tog jeg ham altid op, så snart jeg kom hjem.
Min kæreste blev sur.
"Hvorfor kommer du ikke til mig først?"
"Fordi hunden elsker mig højere."
"Hvor ved du det fra?"
"Har du måske tisset?
Se. Der er helt tørt."
Det brød hun sig ikke om.
Men hunde, altså… I skulle bare vide.
Undskyld, hvis jeg stammer lidt
eller virker ufokuseret.
Jeg er aldrig før blevet distraheret
af et luftskib med mit ansigt på.
Beklager, Netflix, men hold da kæft.
Det her er som en fødselsdag, juleaften, Super Bowl,
World Series
og at miste sin mødom på én gang.
Even saw the lights of the Goodyear Blimp
Beklager, men jeg er bare så lykkelig lige nu. Tak.
Bare min mor kunne se det.
I skulle bare vide.
Hun ville være glad for at se jer,
men samtidig ville hun sige:
"Se, min søn hænger oppe på himlen sammen med Jesus, kan I se?"
Det er fantastisk.
Er I okay? Jeg hørte nogen hoste.
Er du okay?
Host ikke. Vi er lige blevet sluppet løs.
Jeg ser hellere, at I prutter.
Hvis der er et til på vej, så hold jer for munden,
konvertér energien og blæs det ud bagtil.
Folk bagved tænker: "Nej, lad være med det!"
Slå en skid, og hvis dem bagved ikke kan lugte den,
så har de COVID.
Det er en gratis hjemmetest.
Nåh…
Gennem hele 2020
var det mest normale, mine hunde og jeg kunne gøre,
at køre en tur.
Bare køre en tur.
Alt var lukket, men man kunne køre.
Vi satte os ind i bilen.
Jeg satte en playliste på og kørte bare.
Vi endte med at køre ud efter mad.
Det lyder måske vanvittigt, men husk,
jeg har 85 % af de bagvedliggende sygdomme.
Jeg gik aldrig på indkøb, for jeg var bange.
Al min mad kom fra venner og gadesælgere.
Ja.
Jeg støtter gadesælgere, hvis nogen er i tvivl.
Uanset hvad knokler de bare løs
for at skabe et bedre liv for sig selv og deres familier.
Efter et besøg i en tacobod en aften
indså jeg, at mange måtte træde ud af deres komfortzone
for at finde alternative måder at tjene penge på.
En aften gik jeg fejlagtigt ud fra, at fyren i boden
var mexicaner.
Det var han ikke.
Jeg talte endda spansk til ham. Det er forbudt.
Reglen er, at når man møder en brun person,
skal man tale engelsk først, og hvis der så er en sprogbarriere,
er plan B skole-spansk.
Man begynder på engelsk. "Hej…"
"Hvad siger du?"
"Vent. Lad mig.
Hola.
Yo me…"
Jeg gik hen til fyren i boden.
Han så bekendt ud, så jeg sagde…
Det svarer til: "Hej, min ven."
Han svarede:
"Hvad er det, du siger til mig?"
"Undskyld. Jeg troede, du var mexicaner."
"Jeg er ikke mexicaner. Jeg er græker."
Græker?
Den ramte jeg sgu skævt.
"Undskyld. Jeg er bare træt. Må jeg bede om to tacos?"
"Hvad mener du med 'to tacos'?
Jeg er jo ikke mexicaner, men græker.
Jeg sælger ikke tacos.
Jeg sælger gyro."
"Euro"?
Så huskede jeg, at det stod på vognen.
Jeg troede bare, det var hans navn.
Det står jeg lige dér: G-Y-R-O.
"Gyro!"
Han blev skidesur.
"Det udtales ikke 'gyro', men 'gyro'!"
"Der står sgu da 'gyro'."
"Det hedder gyro!"
"Klokken er mange, mand.
Hvad er en gyro?"
"Det samme som en taco."
"Giv mig to."
Med tiden begyndte butikkerne at åbne igen,
så vi kunne komme ind, og I skal vide,
at min syndige fornøjelse er Starbucks.
Jeg elsker Starbucks' drive-thru.
Men der er en forskel.
Når man bare kan vælge mellem at gå ind og køre i drive-thru,
er det én ting,
men når man ikke må komme ind,
og man så senere får at vide, at man må, så har man savnet det.
Jeg kunne slet ikke vente på at vende tilbage, da de åbnede igen.
Jeg glædede mig til at bestille, tale med et menneske og se på en menu.
Det gjorde jeg gerne.
Jeg kom tidligt.
Jeg havde hundene med.
Vi gik ind i Starbucks.
I Long Beach gjorde man følgende:
Jeg ved ikke med her, men de havde klistermærker på gulvet.
Så jeg stod på et skide klistermærke.
Jeg stod og hyggede med hundene.
Som en elev i tredje klasse.
Vi stod bare og ventede.
En dame bag mig bemærkede, at jeg stod med to hunde.
Det havde hun tydeligvis et problem med,
og i stedet for at sige "undskyld mig", "hejsa", "hej" eller "hola",
gjorde hun sådan her:
Jeg hørte det og tænkte: "Shit! COVID!
Der er ingen klistermærker!
Hvor er jeg?"
Hun sagde: "Jeg har ikke COVID.
Er det servicehunde?"
"Det er chihuahuaer.
Og lige de her er det stik modsatte af servicehunde."
"Må de gerne være herinde?"
"Jeg fik aldrig spurgt. Jeg ville ikke efterlade dem i bilen.
Jeg skal bare bestille, så går jeg. Jeg sætter dem ikke engang fra mig."
Så sagde hun: "Er de i det mindste lovlige?"
Spørger du en mexicaner, om hans hunde er lovlige?
Heldigvis så… "Næste."
"Gudskelov."
Jeg gik bekymret frem til kassen,
fordi kvinden fik mig til at tro,
at jeg gjorde noget forkert,
og at jeg ville blive smidt ud.
Så jeg forsøgte at undgå øjenkontakt.
Jeg så bare på menuen og hørte ham sige: "Hunde."
"Ja, det må du undskylde. Undskyld."
"Hvor er de skønne!
Hvad hedder de?"
"Åh! Det her er Vinnie, og det her er Risa."
"Hvor er de søde." "Tak."
Så kom der en anden barista. "Jeg kan se hunde!"
"Undskyld."
"Hvor er de skønne!
Hvad hedder de?"
"Det her er Vinnie, og det her er Risa."
"De er da alt for søde." "Tak."
Jeg bestilte, og så gjorde den kvindelige barista sådan her…
"Ja?"
"Du ved godt, at jeg er nødt til at spørge til dine hunde, ikke?"
"Jo, undskyld. Jeg ville ikke efterlade dem."
"Hvad skal de små venner have?"
"Altså,
selvom jeg gerne deler min kaffe med mine hunde,
så tror jeg, koffein er skidt for chihuahuaer."
"Nej, dit fjollehoved.
Måske ville dine små skattebasser have en Puppucci…"
Kan I se?
Nu råber I op.
I ved ikke noget om klistermærkerne,
men når jeg så nævner en Puppuccino…
Nåh, hvor kom vi fra?
Jeg spurgte hende, hvad en Puppuccino er.
Den kunne jeg ikke se på menuen.
"Nej da. En Puppuccino er bare en lille kop,
som vi kommer flødeskum i.
Så kan du nyde din drik,
mens de små også får noget lækkert."
Jeg sagde: "Hold da op.
Hvor fedt.
Hvor meget koster de?"
"De er gratis."
"Jeg er lutter øren."
"Du har to små hunde, så du får to Puppuccinos."
"Må jeg få en tredje?"
"Er der en tredje hund, vi har overset?"
Den her.
Jeg var så glad, at jeg sagde: "Ved du,
hvor glad du har gjort mig med de her Puppuccinos?"
"Ja da.
Ledelsen har sagt, at alle, der kommer med en hund,
skal tilbydes en gratis Puppuccino."
"Så jeg måtte gerne tage mine hunde med herind?"
"Ja, de er altid velkomne."
I skal vide, at jeg er meget smålig.
Utroligt smålig.
"Gider du sige det lidt højere?"
"Dine hunde er altid velkomne her!"
Jeg følte mig en smule som Canelo.
Jeg måtte bare
vende mig om og sige: "Hørte du det, fede mother…"
"Jeg var der, da Fluffy blev fyret."
Uanset hvad du siger eller gør,
vil nogen altid kunne fordreje det til noget dårligt.
Jeg har allerede fået en e-mail angående joken om,
at intet i verden elsker mig højere end mine hunde, heller ikke min søn.
Nogen har allerede skrevet: "Hvor er det synd for din søn."
Han ved det jo godt!
Jeg elsker ham.
Han fylder snart 25 år.
Han er 24 år gammel.
Frankie er 24.
Tak for klapsalverne. Han bor hjemme.
I et interview for nylig
blev jeg spurgt til min søn.
"Du, Gabriel, du har altid nævnt din søn
i dine specials.
Kommer der en ny historie denne gang?"
Jeg sagde: "Man kan vel ikke kalde det en ny historie.
Min søn har sit eget liv nu.
Han har sit eget, og det er fantastisk.
Jeg har dog stadig historier, som jeg aldrig har fortalt."
"Jamen, sig frem."
Jeg sagde: "Min yndlingshistorie er nok den første overhovedet.
Tilbage i 2007, da jeg fik ham…"
Nogle ved, at han teknisk set er min stedsøn,
men det ord kan jeg ikke lide.
Han er min søn.
Min søn eller mit "eftermarkedsbarn".
Ingen gråzoner.
Det var 2007, og af en eller anden grund havde jeg fri til halloween.
Hør her.
Som komiker har jeg sagt ja til at optræde 365 dage om året.
Ingen dage er hellige.
Jeg arbejder juleaften,
nytårsaften, valentinsdag, St. Patrick's dag,
på fødselsdage, i ferier og på mærkedage.
Mor sagde: "Hvis du har et job, så arbejd."
Især, hvis du har et godt job, som andre ikke skal tage fra dig,
må du give dig fuldt ud.
Derfor er det utrolig sjældent, at jeg ikke arbejder til halloween.
Så min søns mor sagde:
"Hvor er det fedt, at du er hjemme i dag.
Nu, hvor det er første gang for Frankie,
at vi tre er samlet alene, hvad så med,
at du går ud og rasler med ham, mens jeg bliver hjemme og deler slik ud?
Så får I tid til at lære hinanden bedre at kende,
og snakke og more jer sammen.
Hvad synes du om det?"
Jeg sagde: "Det er en skøn idé, skat.
Jeg er vild med det.
Kom, Frankie! Vi skal ud at rasle."
"Hvad så med mor?"
"Hun bliver hjemme." "Hurra!"
Vi gik ud i bilen.
Jeg kørte Frankie hen til det der kvarter.
I ved, hvad jeg mener.
Der, hvor de deler slik ud fra bøtter.
Ja… Vi parkerede og gik ned ad gaden.
Jeg var ikke klædt ud. Jeg var der for ham.
Han var klædt ud. Jeg var bare mig.
Nogle af dem, vi bankede på hos, fik et chok.
En fyr sagde:
"The Fluffy!"
"Jeg er aldrig blevet kaldt 'The Fluffy' før."
Hvad skulle jeg sige? "I egen høje person."
Et af de steder, hvor vi bankede på,
sagde de: "Du er jo berømt!"
Jeg sagde bare…
Vi tog hele vejen, både frem og tilbage.
Da vi kom tilbage til bilen, var spanden fyldt med slik.
Vi kom hjem, og der var ikke engang gået en time.
Frankies mor var skidesur.
Hun sagde: "Hvad pokker sker der her?"
"Hvad?"
"Skulle I ikke ud at rasle?"
"Jo da. Vis hende udbyttet."
"Formålet med den her rasletur var ikke at få slik."
"Hvad snakker du om?
Hvad var så formålet?"
"Formålet var, at I to kunne hygge, more jer sammen,
tale sammen og lære hinanden at kende.
Det kan I ikke på en time.
Er du ikke sød, for min skyld, at tage ham med ud igen
i mindst en time?"
"Jeg forstår. Den klarer jeg."
Jeg sagde: "Kom, Frankie. Tøm spanden. Anden runde."
Vi satte os ud i bilen igen.
Jeg gad ikke gå fra dør til dør igen, så jeg fik en idé.
Jeg tog Frankie med til Walmart.
Vi kom frem, og Frankie sagde: "Hvad skal vi her?"
"Det har jeg styr på."
Vi kom ind, og jeg sagde: "Tag en vogn.
Følg mig."
Og så førte jeg Frankie hele vejen ned til slikafdelingen.
Da vi nåede frem, stoppede jeg vognen.
Jeg lænede mig frem og sagde:
"Du har nu 30 sekunder til at tage så meget slik, som du kan.
Er du klar? Nu!"
Han frøs.
Jeg sagde: "Tiden går. Kom nu."
"Åh gud."
Han tog en pose, så på den, og smed den i vognen.
Tog endnu en, så på den, og smed den i vognen.
Tog en tredje pose, og så…
"Tid!"
Det var første gang, jeg hørte ham sige: "Pis!"
Han vidste, at han havde forspildt de første dyrebare sekunder.
Ude i bilen åbnede jeg de tre poser
og smed dem ned i hans spand. Jeg sagde: "Hør her, Frankie.
Når vi kommer hjem,
må du ikke sige til mor, at vi har været i Walmart."
"Hvorfor ikke?"
"Så tror hun bare, at vi har snydt."
"Men det her er jo bedre." "Ja!"
Da vi kom hjem, var tonen selvfølgelig en helt anden.
Hun sagde: "Der har vi jer. Har I hygget jer?"
"Vi hyggede helt vildt. Ikke sandt, Frankie?"
"Det var godt. Ræk mig dit slik, Frankie."
"Hvorfor, mor?"
"Jeg er nødt til at tjekke, om det er sikkert at spise det."
"Hvad skulle der være galt? Det er jo fra…"
"Ti stille, mand! Klap i!"
Han var ved at ødelægge det hele.
Han rakte hende spanden, og hun tog den
og tømte den ud på bordet foran os.
Hun så det straks.
"Der er meget af det samme slik her.
Rigtig meget af det samme slik.
Kan du forklare, hvorfor der er så meget af det samme slik i Frankies spand?"
"Hvad kan jeg sige, skat?
Der bor mange simple tøser her i kvarteret.
Vi kan ikke tage tilbage, for de har overvågning,
og jeg vil ikke være sådan en type…"
Vi spoler tiden et år frem.
Det er nu den 31. oktober 2008.
Af en eller anden grund har jeg fri til halloween igen.
Min kæreste himler op.
"Det er et tegn. Det er et tegn."
"Ja, et tegn på, at min agent har sløset."
Jeg ved, du er her, Matt. Beklager.
Du gør det godt. Tak for det her.
Men det år faldt du af på den.
Nåh, men…
Frankies mor sagde: "Ved du hvad?
Måske kan vi gøre det her til en tradition.
Det kan være jeres ting,
at I tager ud og rasler,
mens jeg bliver hjemme og deler ud.
Det kan blive jeres ting." "Det lyder godt, skat.
Kom, Frankie. Vi skal ud at rasle."
"Hvad med mor?" "Hun bliver hjemme."
"Hurra!"
Vi sætter os ind i bilen.
Jeg læner mig frem mod Frankie og siger:
"Tænker du det samme som jeg, Frankie?"
"Walmart…"
Vi kommer frem til Walmart.
Vi går ind, og jeg siger: "Tag en vogn.
Følg mig!"
Jeg fører ham hele vejen hen til slikafdelingen.
Da vi når frem, stopper jeg vognen og læner mig frem mod ham.
"Du har nu 30 sekunder til at tage så meget slik, som du kan.
Er du klar? Nu!"
Det havde han åbenbart trænet op til hele året.
Så snart jeg sagde "nu!", rev han hele hylder fulde af slik ned.
Han flår bare slikposer ned i vognen.
Vognen var fyldt i løbet af ti sekunder.
Jeg er sikker på, at min sukkersyge begyndte den dag.
Det er en historie, jeg har fortalt til fester
og til nære venner, men først på det seneste oppe på scenen.
Engang hørte han mig fortælle historien
og sagde: "Seriøst? Stadigvæk?"
"Det er da en god historie!
Du er jo helten!"
Tiden gik,
og en dag ville han gerne tale med mig.
Han tog mig på sengen.
"Kan vi tale sammen, far?"
"Ja, hvad så?"
"Jeg vil gerne fortælle dig noget." "Sig frem."
"Det er vigtigt."
"Okay."
"Det er alvor.
Kan du sætte dig ned?"
"Hvor langt er hun henne?"
"Hvad taler du om?" "Hvad taler du selv om?
Du skræmmer mig, mand."
"Det handler om os." "Okay.
Sig frem."
Han siger så:
"Kan du ikke stoppe med at gøre grin med mig?"
Den gjorde nas,
fordi jeg vidste, det var svært at sige det.
"Hvor længe har du haft det sådan?"
"Hele mit liv."
"Har du prøvet at nævne det før?"
"Ja."
"Hvad sagde jeg?" "Du bad mig om at tage deodorant på."
"Det virkede.
"Hør her, Frankie.
Jeg vidste ikke, hvordan man skulle være far.
Jeg vidste, at der var visse ting, jeg aldrig ville gøre.
Jeg ville aldrig råbe ad dig,
og jeg ville aldrig nogensinde slå dig.
Så jeg gjorde det bedste med det, jeg kunne finde ud af.
Jeg gjorde grin med dig!"
"Det hedder 'at udskamme'."
"Ja, i år.
Hør her. Hvis du ikke vil have, at jeg fortæller historier om dig
forstår jeg det godt."
Jeg ville ikke have, at han skulle have det skidt,
og jeg ville ikke have skyldfølelse.
Så jeg sagde: "Hør her. Jeg fortæller publikum, at vi har talt sammen.
Så vil de forstå, at jeg fremover
ikke vil fortælle flere historier om Frankie."
"Hvorfor er det vigtigt?"
"Hvis jeg ikke forklarer, hvorfor jeg ikke taler om dig,
vil de tro, at du er død.
Det vil jeg ikke have, at de tror."
Jeg krammede ham og sagde, at jeg elskede ham,
for det gør jeg, og det håber jeg, han ved.
Jeg tror, at mange af den seneste tids problemer og frustrationer skyldes,
at jeg ikke længere er sammen med hans mor.
I må ikke tro, at jeg vil begynde at lave sjov med hende.
Det vil jeg ikke.
Jeg har intet dårligt at sige om kvinden, jeg var sammen med
i næsten 14 år.
Okay? Intet dårligt, negativt eller nedsættende.
Kun fantastiske ting.
Kun gode vibes.
Jeg har intet dårligt at sige om hende.
Og ikke kun fordi, jeg har skrevet under på,
at jeg ikke vil sige noget grimt.
Men fordi, det jo stadig er min søns mor.
Jeg vil sikre mig, at hun stadig støtter mig i
at være hans far.
Det kræver lav profil.
Jeg må dog sige, at jeg tog bruddet dårligt.
Det var faktisk mit første rigtige brud…
Hun var min første ægte kærlighed. Det var hun. Min første ægte kærlighed.
Og jeg håndterede det ikke godt.
Normalt får man sit hjerte knust, når man er 12 år.
Ved den første forelskelse.
Det er ikke meningen, at det skal ske i 40'erne.
Det skal ske, når man er ung, lille og ukuelig.
Man indser, at det er slut, så man er knust.
"Nej!"
And I…
Ja…
Ikke, når man er i 40'erne.
Så uden at afsløre for meget
kan jeg sige, at da det hele var bragt til afslutning,
sad jeg på en tankstation og fik en sms,
hvor der stod: "Alt er skrevet under."
Det er officielt. Alt er afleveret."
Jeg tænkte: "Wow. Okay."
Jeg steg ind i bilen og tændte den.
Og så ramte det mig.
Så blev det virkelighed.
Jeg tænkte: "Åh gud."
Jeg kan ikke længere tage hjem.
Det er ikke muligt. Jeg har ødelagt det.
Jeg kan ikke tage tilbage."
Jeg var nødt til at starte forfra lige der, på tankstationen.
Jeg brød fuldstændig sammen.
For et stykke tid siden afbrød jeg min turné.
Folk troede, det var stoffer, alkohol eller mentale problemer.
Det var mit første brud.
Hvordan kunne jeg være komiker, når jeg græd hele tiden?
Forstår I? Det var slemt.
I ved, at jeg aldrig taler om det.
Det var den mørkeste periode i mit liv.
Jeg følte mig så trist, svag, sårbar, deprimeret og ensom
på én og samme tid.
Og på mit livs absolutte lavpunkt fandt jeg…
Nemlig. Countrymusikken.
Country ved, når du er trist. Country ved, når du er svag.
Country ved, når du er sårbar og har brug for at udfylde tomrummet.
Engang bekæmpede jeg country. Jeg så country i øjnene og sagde:
"Tag dit achy breaky heart og gå din vej."
Men ikke længere. Hør her.
Jeg sad i bilen og græd så meget, at tårerne trillede ned ad mine kinder
og blandede sig med mit snot.
Med mit mocos.
Mine tårer blandede sig med mit mocos,
og med mit babas, mit savl.
Der kom tre forskellige væsker ud af mit ansigt
på samme tid.
Min hals lignede suppe. Det var slemt.
Jeg manglede bare lidt citron og løg.
Jeg sagde grimme lyde og gad ikke høre på mig selv.
Jeg tændte anlægget og trykkede på knapperne.
Den landede på en countrykanal.
Jeg vidste straks, at det var country,
og jeg skiftede ikke kanal,
for ved I hvad?
Jeg fortjener at lide mere
efter at have såret andre mennesker sådan.
Så jeg lod radioen spille.
Og spille og spille.
Jeg hørte countrymusik i over en time
og kom frem til denne konklusion:
Countrymusik har mindst én sang, som taler direkte til dit hjerte,
fordi du føler, at kunstneren har skrevet sangen
specifikt om dig og dit liv.
Så detaljerede er sangene.
Jeg tager hatten af for countrysangere og -musikere.
I er meget dygtige til jeres håndværk,
og det er først, når man kommer til et vist punkt, at det giver mening.
Jeg sad og tudede og pludselig hørte jeg det her:
It's been seven days
Since you seen her
"Hvordan ved han, at det er syv dage siden?"
You just can't get her off your mind
'Cause every little thing That you do or say
Is another reason you pushed her away
And now you're sittin' in your car
All alone
"Hvor ved han det fra?
Få det til at stoppe!"
Men det stopper ikke. Det bliver ved
med at minde dig om, hvor dum du er.
You should have gone home And locked the door
But you was outside being a whore
And now you're sittin' in your car
All alone
Nu er det over et år siden,
og folk stiller det samme spørgsmål:
"Hvad så nu?
Skal du op på hesten igen og finde dig en ny kæreste eller kone,
eller stifte familie? Hvad nu?"
Jeg svarer bare: "Jeg har hunde.
Jeg klarer mig."
Jeg ved, hvordan det er at være single i lang tid,
og hvordan det er at være i et forhold i lang tid.
Der er fordele og ulemper ved begge dele. Jeg kan kun tale for mænd her.
Nogle fyre.
Har I prøvet at være single så længe, at I tænker over,
om det er selvvalgt eller ej?
I siger ting som:
"Jeg skal nok være single for altid. Ingen vil have mig.
Ingen vil have mig…"
Nogle ler, fordi I har sådan en ven.
Mange af jer er stille, fordi det er jer.
Men sommetider kræver det kun
nogle få mindre forandringer
eller justeringer at komme ind i kampen igen.
Måske klipper du dit hår anderledes.
Eller går bedre klædt.
Måske begynder du rent faktisk at gå i bad.
Nogle bemærker det og giver dig chancen,
og så er du tilbage.
Der er ingen bedre følelse end at være i et helt nyt forhold.
Du er bare så glad.
Du er verdens mest optimistiske menneske.
Intet kan ødelægge din dag.
Du kan misse bussen på vej til arbejde.
"Der kommer en til."
Du kan blive fyret.
"Jeg må skulle noget andet."
Du er så skideglad.
Og så tænker du på dit liv før forholdet.
Du gloede på telefonen,
men den ringede aldrig.
Du troede, den var i stykker. Ingen sms'er.
Ingen personlige beskeder.
Men så snart, du indleder et forhold, sker der noget magisk med telefonen.
En sms. Ding!
Dine sociale medier rykker.
Folk på gaden taler til dig. Du siger det højt.
"Hvor var alle de mennesker, da jeg var single?"
Svaret? De har hele tiden været der.
Forskellen er, at du ikke var lykkelig dengang.
Jeg har fundet ud af, at lykke er det mest attraktive i verden.
Hvem har ikke lyst til at omgås et positivt menneske?
Medmindre vi taler om COVID…
Sød, behagelig. Rar at omgås.
Gode energier.
Ved I, hvem der opdager, hvor glade I er, fyre,
når I indleder et nyt forhold?
Andre kvinder.
Ikke din kvinde.
Andre kvinder.
De kan ikke undgå at se, hvor glad du er.
De stirrer og peger.
"Se ham lige.
Se, hvor glad han er.
Det kan jeg garanteret lave om på."
Fyre, nu er I som blod i vandet, og hajerne er på vej.
Måske er du aldrig blevet jagtet før.
Det er noget af det mest skræmmende.
Som regel opdager du det ikke, før det er for sent.
Du står derovre og passer dig selv i dit forhold.
Du forsøger at få det til at fungere, og så kommer de.
Før du får set dig om, har hun krammet på dig
og har fanget dig på bagsædet af en bil.
Og hun slår dig.
Hun slår dig med en…
Baby shark…
Den sang er nu ødelagt for altid. Det var så lidt.
Jeg er en giver.
Jeg ved det.
De blinker ad mig.
Netflix lader mig vide,
at min timelange special
er gået over tiden med 37 minutter og 30 sekunder.
Skal jeg fortsætte?
Netflix.
Folket har talt.
Af juridiske årsager
er jeg nødt til at sige det her.
Jeg har officielt levet op til mine kontraktmæssige forpligtelser
over for Los Angeles' befolkning
og Netflix.
Showet er teknisk set slut.
Fra nu af og resten af tiden,
hvis I hører noget, I ikke kan lide, eller som I ikke finder morsomt,
må I ikke blive sure.
I må ikke. I har nemlig ikke betalt for det.
Showet er slut. Nu er det bare Fluffy-hygge.
Fuck det her.
Fluffy!
Mange tak.
Jeg fortsætter, men er det okay, at jeg tager en sodavand?
Okay.
Wow. Se.
Beklager.
Det var derfor, jeg sagde, at showet officielt var overstået.
Okay.
Til Los Angeles, alle de omkringliggende counties
og alle, der er kommet i aften:
Salud!
Jeg har lidt mere, jeg gerne vil dele med jer,
før jeg bryder sammen igen.
Tidligere på aftenen sagde jeg,
at der er nogle ting om mig,
som I ikke ved endnu, men som er på vej frem.
Og…
Jeg elsker dig!
Jeg elsker også dig, men det slutter måske om lidt.
Glem mig ikke.
Det følgende fandt sted for meget længe siden,
men når man ser på nutidens regler, bliver jeg bekymret.
Jeg fortæller det på en anderledes måde.
Jeg fortæller slutningen først, og så resten bagefter.
Som i Star Wars.
Når jeg fortæller slutningen først,
får de af jer, som har børn med, mulighed for at træffe et valg.
Derfor… Se, I går allerede. Sådan er det.
Det er jeg ked af. Skal I hjem? Okay.
Her er slutningen:
Da jeg forlod scenen,
var jeg helt nøgen.
Så kører vi.
For lidt over 15 år siden
lavede jeg et show med min ven, Martin.
Nemlig.
Sådan!
Vi optrådte sammen i Orlando, Florida,
på comedyklubben The Improv.
The Improv er en comedy-kæde med klubber landet over.
Der ligger nogle stykker her i L.A. Fed kæde.
Forskellen på denne klub og alle landets andre klubber er,
at omklædningsrummet for komikerne rent faktisk ligger på scenen.
Ikke bare på scenen. Oppe på overetagen.
Man åbner en dør, og så fører en trappe ned til scenen.
Martin var vært og præsenterede mig.
"Gabriel Iglesias!"
Jeg slæbte min fede Askepot-røv ned ad trappen.
Han gav mig mikrofonen, krammede mig og hviskede til mig:
"Bestil et tequilashot. Jeg forklarer senere."
"Okay."
Jeg startede showet. Der var vel gået en halv time.
Og så…
Jeg havde glemt alt om Martins ønske.
Jeg kunne se noget bevægelse ud af øjenkrogen.
Det var Martin, og han stod sådan her.
Jeg havde glemt det.
"Jeg kunne virkelig godt drikke et tequilashot lige nu."
Og der kom Martin så med en bakke.
Der stod to shots på bakken.
Jeg tænkte, at han ville skåle med publikum.
Hvem ved? Det var jo tirsdag.
Han kom frem foran mig,
og han havde åbenbart tjekket en pige ud, mens han optrådte.
Og jeg, hans ven, skulle sørge for et magisk øjeblik,
hvor han kunne imponere hende ved at drikke tequila med hende,
så han kunne…
Martin!
Baby shark!
Jeg sagde til pigen: "Min ven vil vist skåle med dig."
Hun blev glad og sagde: "Okay!"
Martin hørte det og øgede indsatsen.
"Lad os lave body tequila!"
Hun rejste sig: "Okay!"
Publikum sagde: "Uh…"
Jeg sagde: "Hvad?"
Martin tog en lime fra bakken og gned den ud på sin nakke.
Så dryssede han salt på.
Derefter tog hun limen fra ham
og gned den ud over hele sin brystkasse,
fordi hun var en tøjte.
Nu stod de og kyssede på forreste række, og folk gik amok.
Martin!
De gik deres vej sammen. "Hvad pokker? Jeg fik ikke engang mit shot!"
Efter et par minutter kom en fyr gående op til scenen med et shotglas.
Han sagde: "Du kan få mit, Fluffy!"
Og han gav mig sin drink.
"Tak, makker. Det er jeg glad for."
Jeg hævede glasset og sagde: "For Orlando!"
Og alle jublede.
Jeg bundede shottet, og folk gik amok.
Jeg gav ham glasset og et fistbump, og han gik sin vej.
Efter yderligere et par minutter kom endnu en fyr.
Han havde et glas i hånden.
Ikke et shotglas. Et rigtigt glas.
Han kom op foran, hævede glasset og sagde:
"Hey, Fluffy. Tag mit!"
Jeg tog glasset. Det var fuldt af noget sort stads.
Jeg spurgte, hvad det var.
Han sagde: "Det er Jäger."
"Undskyld?"
"Jäger!"
Jeg blev nervøs, for han ville ikke tie stille.
"Jäger!"
Drinken duftede sødt. "Det skal nok blive godt."
Jeg hævede glasset og sagde:
"For Orlando!"
Alle jublede, og så bundede jeg det her double shot af Jäger.
Det smagte af gammel hostesaft. Helt forfærdeligt.
Fyren så på mig: "Hvad synes du?"
Jeg ville ikke være grov.
Han gav mig sin drink, så jeg bed det i mig.
"Jeg fik det vist i den gale hals."
"Det er godt for halsen!"
Jeg gav ham glasset igen,
og så hævede han det og…
Han slikkede hele vejen rundt i kanten.
Jeg har set nok afsnit af Law & Order: SVU til at vide,
at hvis han begår en forbrydelse, var jeg der.
"Hvad laver du med glasset?"
Han ville ikke forklare det. Han lo bare.
Jeg fulgte efter ham, mens jeg stillede spørgsmål.
Han sagde ingenting.
Jeg var uopmærksom,
så jeg havde ikke opdaget, at der havde dannet sig en kø
på den anden side af scenen,
hvor folk stod klar med Jäger-shots.
Problemet er, at jeg drikker.
Tydeligvis.
Og jeg har en regel.
Hvis jeg sidder på en bar, er jeg i et miljø, hvor der bliver drukket,
så hvis nogen sender mig et shot, siger jeg ikke nej.
Jeg siger tak, tager imod det og spørger bartenderen, hvor det kom fra,
så jeg kan finde personen og sige tak,
så de kan se, at shottet ikke går til spilde.
Jeg ser et shot som et kompliment. Det er flot, hvis nogen giver en drink.
Hvis jeg selv giver en drink, er det med gode intentioner.
Hvis modtageren ikke vil have den,
støder det mig.
Så tænker jeg: "Røvhul."
Sådan vil jeg ikke have, at folk skal have det,
så på et sted, hvor der drikkes, siger jeg ikke nej.
Jeg havde allerede fastslået,
at det var et sted, hvor der blev drukket.
Jeg havde fået to drinks.
Jeg så, hvad der foregik
og håbede på hjælp, for det var voldsomt.
Jeg kaldte på vagterne.
Vagterne så det, men fattede ingenting.
"Skal vi hjælpe dig med at drikke?" "Nej, fjolser!"
Martin var forduftet, og vagterne var helt væk,
så jeg var alene.
Jeg gik over til dem og begyndte at drikke.
Jeg tog det første shot, hævede det og sagde: "For Orlando!"
Bum!
Det næste. "For Orlando!"
Bum!
Det tredje. "For Orlando!" Bum!
Efter omkring otte shots lød jeg sådan her:
"For Nanando!"
Bum!
Efter 12 shots sagde jeg: "For Armando!"
Bum!
Jeg drak 17 Jäger-shots.
Nu så folk ikke længere mit show
for at se comedy.
De så på en katastrofe og ville ikke gå,
fordi de ville se, hvad der skete.
Jeg kom til nummer 18.
Da jeg rakte ud efter det,
råbte nogen bagest i lokalet: "Smid tøjet!"
Jeg svarede: "Smid selv tøjet!"
Og så rejste hendes kæreste sig.
"Hey! Hun smider alt det, du også smider."
Og så var festen ligesom i gang.
Pigen kom op på scenen,
og hun var gudesmuk.
I hvert fald ifølge Jäger.
Hun stod ved siden af mig på scenen, men jeg var så omtåget,
at jeg kun kunne vrøvle.
Folk begyndte at heppe.
"Smid dit tøj!"
Jeg var klar, så jeg smed en sko.
Hun smed en sandal.
Jeg smed den anden sko, hun smed den anden sandal.
Så var konkurrencen i gang.
Til sidst stod jeg i mine boksershorts og ikke andet.
Hun stod i en sports-bh og trusser.
Det var hendes tur, og det vidste alle.
Det er det her, jeg måske får ballade for,
for jeg ansporede til det.
Jeg sagde:
"Noget får vi at se.
Jeg ved ikke hvad, men noget får vi at se.
Det bliver enten båt-båt eller miav-miav.
Noget får vi at se."
Så snart hun hørte "miav-miav",
stormede hun af scenen.
Nu stod jeg dér i mine boksershorts.
Helt uden hjælp.
Endelig kom min ven.
Martin kom ud ad døren, løb ned ad trappen,
tog mikrofonen fra mig og sagde: "Skynd dig ovenpå."
Jeg var helt væk. Jeg stod bare og så ned i jorden.
Jeg var helt slukket, sådan her.
Som afslutningen på et spil Mortal Kombat.
Jeg så ikke på Martin, så han daskede mig og sagde: "Hey!"
Jeg så Martins ansigt.
Det var dækket af salt.
Fordi han er en tøjte.
Martin sagde: "Gå ovenpå." "Okay, Martin."
Jeg prøvede at gå op ad trappen, men var for fuld,
så jeg var nødt til at kravle.
Ned på alle fire.
Jeg kravlede op ad trappen som en lille bjørn,
og da jeg kom op, jublede alle.
"Han klarede den!"
Jeg jublede.
Martin ville bare have mig væk.
"Mine damer og herrer. Giv Gabriel Iglesias endnu en hånd.
Han har givet jer alt i dag.
Han smed næsten alt sit tøj for jer."
Og så hørte jeg:
"Næsten."
En lille djævel dukkede op på skulderen.
Og hans navn var Jäger.
Og fra min plads øverst oppe på trappen:
"Nu skal I se løjer…"
Og så smed jeg underbukserne ned mod Martin.
Halvdelen af publikum så mig nøgen fra siden,
og den anden halvdel så Pikachu.
Problemet ved at fortælle sådan en historie er,
at folk har betvivlet dens rigtighed.
De siger: "Hvordan kan du huske sådan en historie,
når du havde drukket så mange shots?"
Det kan jeg heller ikke.
Men vi optog showet.
Så jeg kender historien ud og ind.
"Hun smider alt det, du også smider."
Ud og ind.
Jeg har altid fået det samme spørgsmål:
"Er dine historier virkelige?"
Folk hører så mange vilde historier om mig, Snoop Dogg,
Martin, mine vilde eventyr og min søn, Frankie.
Folk har altid betvivlet, om disse historier er
den ægte vare.
Det kom jeg ind på i min sidste special.
Jeg var træt af folks tvivl,
så mod slutningen af min sidste special beviste jeg det
med et foto af hver eneste af de historier, jeg havde fortalt,
så folk kunne se, at de var rigtige.
Og denne aften…
…er ingen undtagelse.
Så derfor…
Smed jeg virkelig alt tøjet på scenen?
Tryk på knappen, Ryan.
Jeg tager pis på jer.
I troede, I ville få den i 3-D.
Undskyld. Den var til mig selv.
Hold da op.
I blev helt stressede. "Din idiot! Der er børn til stede!"
Wow…
Det mest hyppige spørgsmål om mine shows er:
"Hvordan er din skriveproces?"
Den er meget enkel.
Jeg sætter mig ikke ned og skriver jokes.
Det er jeg meget dårlig til.
Spørg bare Oscar-komitéen.
Jeg oplever ting, og så deler jeg dem på scenen,
og sommetider ler folk. Hvis de gør, beholder jeg historien.
De andre historier arbejder jeg på, indtil folk klukker.
For lidt over 15 år siden var min ven Ivan, som er en…
Han er min længste, nej, ældste ansatte.
Ikke ældst som: "Hej med dig." Han har været med længe.
Helt fra starten.
I starten var det Ivans opgave at optage mine shows med et videokamera.
At jeg bruger ordet "videokamera", viser lidt om tidslinjen.
Nogle af jer tænker: "Hvad er et videokamera?"
Det var datidens Snapchat.
Ivan optog vores shows,
og så pakkede han videokameraet, stativet og en række bånd ned i en taske.
Det fyldte meget. Ikke som en telefon.
Så tog vi tilbage til hotellet, hvor han tog bagbeklædningen af tv'et
og satte det til, så vi kunne se showet.
Sådan gennemså jeg mit materiale.
En aften skulle vi ud at spise.
Ivan pakkede tasken.
Vi mødtes i hotellets foyer.
Ivan glemte tasken i foyeren.
Vi tog ud at spise, og da vi kom tilbage,
var den væk.
Vi fandt aldrig båndet.
Nogle af jer tænker nok: "Hvor belejligt.
Båndet, hvor han er nøgen, var væk."
Men hvorfor skulle jeg opdigte en historie,
som potentielt kunne skade min troværdighed og mit image?
Jeg har ikke brug for fem minutters latter.
Jeg har brug for, der ikke er noget bånd.
Jeg ved, at der findes en optagelse af mig, hvor jeg gør noget pinligt,
som jeg gerne ville trække tilbage,
og jeg ved, at når denne Netflix-special bliver vist,
vil mange se den,
forhåbentlig også personen, som har optagelsen.
Jeg vil gerne sige til den person:
Du sidder derhjemme.
Jeg ved, du har båndet.
Jeg har $50.000.
De er til dig.
Kom og få dine penge.
Gennem 25 år har jeg fået det samme spørgsmål.
Folk spørger: "Gabriel, du har lavet comedy i så mange år.
Hvad har været din karrieres største øjeblik?"
Jeg har aldrig ønsket at påklistre
et bestemt højdepunkt,
for der har været så mange store øjeblikke
gennem de seneste 25 år.
Helt klart.
Jeg er så glad for, at min mor fik set det meste,
og at hun så sin søn få succes
og så, at hun opfostrede en mand, der har udvist respekt
og fulgt sine drømme.
Jeg har aldrig ønsket
at nævne en bestemt dato eller begivenhed,
når folk har spurgt:
"Hvad har været det største øjeblik i din karriere?
Sagen er bare dén,
at hvis nogen skulle spørge mig på mandag…
"Gabriel, hvad har været det største øjeblik i din karriere?"
Så har jeg nok et svar.
Jeg ønsker ikke at vildlede jer.
Det her er ikke det største øjeblik i min karriere.
Det er det største øjeblik i mit liv.
Hvis jeg dør i morgen, har jeg gjort alt det, jeg drømte om.
Og mere til.
Der er kun én ting tilbage at sige.
En aften blev jeg stoppet
lige efter, jeg kom ud fra en Krispy Kreme-drive-thru.
Jeg drejede fejlagtigt til venstre,
men var uopmærksom, fordi jeg havde en æske.
"Du får så mange tæsk derhjemme.
Du har været så slem.
Så slem."
Jeg var uopmærksom og drejede forkert.
"Senere."
Betjenten tog sig god tid. "Det her går for langsomt."
Jeg tog æsken på skødet og åbnede den.
Netop som jeg skulle i gang, kom betjenten.
"Ved du, hvorfor jeg stoppede dig?" Det var for let. "Du kunne lugte det!"
Los Angeles.
Jeg elsker dig.
Du er mit hjem.
Tak for 25 år.
Tak for den største aften i mit liv.
Jeg vil aldrig glemme dig.
Tak.
Dette show er dedikeret til Vicente Fernandez' minde.
Tusind tak!
Mine damer og herrer, giv en hånd til Martin!
TAK, LOS ANGELES #FLUFFYWASHERE
Giv en hånd til manden, der lige har skrevet historie!
Jer og Gabriel Iglesias!
Jeg kan ikke sige andet end, at den her fyr,
Gabriel Iglesias, samlede jer alle for at forene Los Angeles.
Alle farver, alle racer,
alle mulige trosretninger,
alle baggrunde, alle kvarterer…
Alle er sammen her for at le
på grund af hr. Gabriel Iglesias,
mine damer og herrer.
Alle derude, som har en drøm…
Det her er tre mexicanske drenge
fra the hood, okay?
East Los Angeles!
East Los.
Long Beach!
Wilmington!
Nemlig.
Og I skal vide,
at hvis vi kan følge vores drømme, kan I gøre det samme.
-Gør det. -Uanset hvad!
-Ingen undskyldninger. -Acceptér aldrig et nej!
Ingen undskyldninger.
Hvis vi kan gøre det…
Jeg ved, at nogen sidder og ser den her special
og bliver inspireret til at gøre noget stort.
Jeg ved, at for få år siden
var jeg i Philadelphia for at se Kevin Hart
optræde med et lignende show på et fyldt stadion.
Jeg sagde: "Hvis Kevin Hart kan gøre det, kan jeg også."
Jeg håber, at der sidder nogen og siger:
"Ved du hvad? Det der kan jeg også."
Uanset hvad du drømmer om, så forfølg drømmen.
Arbejd hårdt, sørg for at ofre ting. Bare gør det.
Tekster af: Martin Schiær
Nåh, Martin. Smed han virkelig tøjet?
Om han smed tøjet?
Hans nosser hang ud over det hele!
FLUFFY VENDER TILBAGE…