Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Kérem, köszöntsék nagy tapssal Fortune Feimstert!
A mindenit!
Elég lesz!
Elég!
Chicagóiak, mi a helyzet?
A mindenit!
Köszönöm, hogy eljöttetek a gyönyörű Chicago Shakespeare Theatre-be.
Sok mindent kiderült az elmúlt pár évben, igaz?
A világnak őrült dolgokkal kellett megbirkóznia.
Úgy tűnt, eljött a világvége. Azt hittem, a leszbikusok készen fognak állni.
Zárj egy bunkerba, ahol van konzerv sonka, és jól elleszünk!
De rosszra fordultak a dolgok, amikor megtudtam magamról egy-két dolgot.
Rájöttem, hogy a túlélési képességeim egyenlők a nullával. Egyáltalán nincs.
Egyszerűen csak otthon kellett maradnom. Semmit sem csináltam.
Nem sütöttem kovászos kenyeret.
Nem tanultam meg cold brew kávét készíteni.
A párom, Jax viszont meglepett.
Ő lefestette a kerítésünket.
Újrahúzta az elektromos vezetékeket. Megjavította a vízhálózatot.
Én minden este a kanapén ültem,
és öregek szerelméről szóló dokumentumfilmeket néztem.
Az Ugg csizmámban sírtam a kanapén.
Hát kiderült, emberek.
Nem vagyok maszkulin.
Igen.
Nem vagyok maszkulin. Tudom, meglepő.
Pedig széles vállam van, és a kedvenc színem a kockás flanel.
De úgy tűnik, hogy a film előzetese egészen megtévesztőnek bizonyult.
Ahogy mondani szokás: nem passzol a szőnyeg a függönyhöz. Ez is két dolog,
amit nem tudok leteríteni vagy felszerelni.
Pedig ránézésre úgy tűnik, hogy értek a műszaki dolgokhoz.
Ha lerobbansz a kocsiddal,
azt feltételezheted, hogy én megjavíthatom.
A külsőm miatt van. Mert egy maszkulin nő képes ilyesmire.
Szó szerint a vállára kapja a kocsidat,
és elviszi a szervizig.
Csak beleköp a benzintartályba…
és máris beindul az autód.
Lenyűgöző. De én nem ilyen vagyok.
És a férfiak élnek a legnagyobb tévhitben.
Állandóan odajönnek hozzám a barkácsáruházban,
mert azt gondolják, ott dolgozom.
Megkérdik: „Mi a pálya, tesó? Hol találom a szögeket?”
Mire én: „Én egy cserepes növényért jöttem.
De azt tudom, hogy a pénztárnál kapható M&M's.”
Egyszer, amikor unatkoztunk, elmentünk a kaliforniai Joshua Tree Nemzeti Parkba.
Az autópályán láttam egy lerobbant autót.
A tulaja nagyon magas pasas volt. Ki volt gyúrva, nem volt rajta felső,
és kontyba fogta a haját. Hetero hölgyek, ez még mindig bejön?
Nem!
Határozott nemet hallok onnan.
Nahát!
A fickón fekete-fehér csíkos nadrág volt. Dögös szökött rabnak nézett ki.
A lerobbant kocsija az út szélén állt.
Amikor elmentem mellette, és oldalra néztem,
rájöttem, hogy Jason Momoa az. Bizony.
Ó, máris tetszik, ha egy pasi kontyba fogja a haját, mi?
Igen.
Mindjárt gondoltam.
Aquaman volt az.
Kilométerekre az óceántól.
Egyszerűen ott ragadt a sivatagban a szuperereje nélkül.
Gyönyörű és félmeztelen volt.
De én továbbmentem.
Ezt már megbeszéltük. Nem értek az autókhoz.
És le sem cumizhatom, amíg arra vár, hogy megjavítsák a kocsiját.
Semmit sem nyújthattam neki. Inkább a második legjobb dolgot csináltam.
Tankoláskor megnéztem az Instagramját.
Hogy ellenőrizzem, tényleg őt láttam-e.
Számomra minden pasi egyforma.
Posztolt egy képet az Instagramjára
a fekete-fehér csíkos nadrágban az út széléről.
Azt gondoltam: „Ó, te jó ég, tényleg Jason Momoa volt az.”
Majd nyomtam egy lájkot a képére.
Megtettem, amit tudtam.
Más vagyok, mint amit a külsőm sugall.
Kifinomult nő vagyok.
Egy törékeny virágszál.
Bírom, ha néha megmasszíroznak.
Szeretem, ha kényeztetnek.
Nemrég átestem az első fenékmasszázsomon.
Próbáltátok már?
A mindenit! Nem arra gondolok, amikor könyökkel nyomkodják a farizmot.
Hanem arra, amikor az egész feneket megmasszírozzák.
Egy elég puccos gyógyfürdőben voltam, a hasamon feküdtem,
és egy pasas elkezdte rendesen megdolgozni a seggemet.
Hangokat is adott ki közben.
Én meg…
A láthatatlan gyöngysoromhoz kaptam.
Azelőtt férfi még sosem ért hozzám úgy.
Egyre erősebben nyomkodta a fenekemet,
és kinyitott valamiféle kincsesládát.
Sosem éreztem még olyan jó dolgot.
Könnyű voltam, mint egy tollpihe, amikor hazamentem. Teljesen új nő lettem.
Háromfogásos vacsorát készítettem, pedig nem is tudok főzni.
Pár nappal később újabb időpontot akartam foglalni.
A fickó naptárja egy hónapra előre tele volt.
Azt gondoltam, hogy ez a specialitása. Ő a fenekes pasi, és ezt mindenki tudja.
Egy hónappal később visszamentem, és ugyanaz történt.
Rendesen megdolgozta a seggemet.
Ezúttal úgy 30 percig csinálta.
Többet foglalkozott a fenekemmel, mint én valaha az arcommal.
Semmi máshoz nem nyúlt. Biztos undorodik a lábaktól.
Csak a fenekemet gyúrta.
Hazamentem, majd pár nap múlva új időpontot akartam kérni.
A fickót kirúgták.
Bizony, valaki mindenkit megfosztott az élvezettől.
Hülye fenékspicli.
Kiderült, hogy túl sok kincsesládát nyitott ki.
Egy ember elől akartam eltitkolni, hogy nem vagyok olyan kemény,
mint amilyennek tűnök. A párom, Jax elől.
Nem akartam, hogy megtudja,
mert előttem kizárólag maszkulin nőkkel járt.
És most tényleg maszkulin nőkre gondoljatok!
Rendőrökre, kamionosokra, kidobókra. Te jó ég!
Ők maszkulin nők voltak. Nekem más a stílusom.
Én inkább az ölelkező típus vagyok.
Teljesen más, mint ők. Egyszer elmentünk egy hollywoodi rendezvényre.
Próbáltam eljátszani a szerepemet. Férfi öltönyt vettem fel.
Jaxen estélyi és magas sarkú volt. Hívtak minket a riasztós cégtől.
Azt kérdezték, küldjenek-e valakit, mert megszólalt az otthoni riasztónk.
Azt kértem, igen, küldjenek. Hazasiettünk, de még senki sem volt ott.
Jax bedurvult, és azt mondta, menjünk be, és cselekedjünk.
Mire én: „Ne! Ne menjünk be!”
Erre azt mondta:
„A zsaru exem, Darlene szerint a házi riasztásokat hátrasorolják.”
Mire én: „Várjunk! Azt hittem, a zsaru exedet Pamnek hívják.”
„Az egyiket Darlene-nek, a másikat Pamnek. De lehet, hogy Sheilára gondolsz.”
Erre én: „Hány zsaruval jártál?”
Chicago teljes női rendőrállományával járt.
Azt kérdezte, tényleg nem akarok-e bemenni.
Nem akartam, úgyhogy levette a magas sarkúját,
és úgy fogta, mint egy fegyvert. Fél cipővel a lábán masírozott be a házba.
Átfésülte a házat. Kész volt beverni valakinek a képét egy cipővel, ha rátámad.
Én az ajtónál maradtam, mert lapos talpú volt rajtam.
Mégis hogyan védjem meg magam?
Még ha legalább törpesarkút húztam volna fel aznap!
Amikor zajt hallottam, felemeltem a riasztós kulcstartómat.
Istenre esküszöm, készen álltam megnyomni a gombot.
Pánikhelyzetre van nálam, és én pánikoltam.
Hívott a riasztós cég, hogy szóljanak, téves riasztás volt.
Az egyik érzékelőben bedöglött az aksi. Azt mondták: „Sajnáljuk.
Reméljük, nem okoztunk önöknek kellemetlenséget.”
Mire én: „A párom megtudta,
hogy semmire sem vagyok jó. Ez nagyon kellemetlen a számomra.”
Jax kibicegett hozzám.
Azt mondta: „Legalább bejöhettél volna velem.”
Mire én: „Ó, te jó ég! Ilyesmi még csak eszembe sem jutott.”
Szóval nem én vagyok a családunk védelmezője.
De tudom, hogy Jax miért olyan erős.
Óvónőként dolgozik. Az óvónők szívósak. Muszáj annak lenniük.
Igen, nehéz munka.
Óvodás koromban, a '80-as években, hagyták, hogy azt csinálj, amit akarsz.
Van egy képem óvodás koromból,
amin egy kalapácsot tartok a kezemben.
Meg szöget.
Valaki megtaníthatta volna, mit kell velük csinálni.
De felmerült bennem, hogy mit kerestek a kezemben.
Gyakoroltuk a kalapálást az óvodában?
Az óvónő úgy gondolta, hogy csinálunk pár polcot a csoportnak?
Aztán talán egy padot is összeütünk, amit a garázsába rakhat?
Őrület!
Képzeljétek el, hogy ötévesek vagytok!
Az óvodások nem képesek a nagy körön belül színezni,
de adunk nekik egy nagy, nehéz kalapácsot,
és reménykedünk, hogy eltalálják az aprócska kis szöget.
Nem!
De a '80-as években mi ilyen dolgokat csináltunk.
Amikor szünet volt, csak úgy utunkra engedtek minket.
Magunkra hagytak minket.
Gondoljatok csak bele! A kedvenc játékunk a kidobós volt.
Fogtunk egy nagy, nehéz labdát,
és igyekeztünk minél erősebben a másik arcába vágni.
Akkor kellett megtanulnunk mátrixozni.
Hogy nehogy kiverjék a fogunkat.
Később a középiskolában profitáltam ebből a tudásból.
Elkerültem néhány golyót. Csak egy párat.
Egy sem kapott el.
A legdurvább játék az „Adj, király, katonát!” volt.
Emlékeztek arra a játékra?
Megfogtuk a barátaink kezét, és felálltunk egy sorba.
A többiek ugyanígy felálltak szembe velünk egy sorba.
Aztán azt kiáltottuk: „Tartsd a frontot!”
„Tartsd a frontot!” Mintha A rettenthetetlenben lettünk volna.
A pálya túloldaláról néztük a másik csapatot.
Az volt az egyetlen cél,
hogy minél erősebben nekiszaladjunk a sorfalnak.
A lényeg, hogy szilánkosra törjön a másik karja.
Amikor pedig ők szaladtak felénk,
felemeltük és megfeszítettük a karunkat,
hogy porrá zúzzuk az ellenfél kulcscsontját.
Aztán kezdődött a gúnyolódás.
„Adj, király, katonát!
Küldjétek csak azt a kis pöcs Timmyt
ide hozzánk!”
Timmy szemében látszott az eltökéltség. Futott, ahogy csak bírt.
Mi meg azt kiáltottuk: „Tartsd a frontot!”
Timmy odaért hozzánk. Megfogtuk és felemeltük egymás kezét.
Timmy a sorfalnak rontott. A karunk csak úgy lógott a vállunkról.
„Nyertünk?
Sikerült tartani a frontot?”
A pedagógus meg nem lépett közbe. Ott ült a betonon, és szívta a cigijét.
Éppen valamiféle életközépi válsága volt.
„Nem fizetnek annyit, hogy érdekeljen a gyerekek hülyesége.”
A testnevelési cuccok is durvák voltak. Nálunk volt körhinta.
Az kész életveszély.
Csak akkor volt jó buli, ha 100 kilométer per órával pörgettük meg.
És próbáltunk ráugrani, miközben forgott.
Olyan, mint ráugrani egy mozgó jármű motorháztetőjére.
De nem volt hova ugrani,
mert vagy húszan ültek rajta, és így mentek körbe-körbe.
És nem tudtunk kapaszkodni, mert a körhinta 60 fokosra hevült a napon.
Előbb-utóbb lecsúszott valaki, és beleakadt a hintába.
Vérzett a térdkalácsa. Ekkor már próbáltunk szólni a pedagógusnak.
Mire ő: „Még van 20 percetek!
Most magammal foglalkozom.”
Én Észak-Karolinából származom. Ott mi régen gumikkal játszottunk.
Bizony. Mintha egy nagy teherautóról leesett volna a kerék,
és begurult volna az iskola parkolójába.
Az igazgatóság a szűkös költségvetés miatt úgy gondolta,
hogy az öreg gumik jók lesznek még valamire.
Hatalmas gumikról beszélünk.
Egy gumi felállítva ilyen magas.
Úgy 30 kiló lehet, és a közepe üreges.
Az iskolánk mögött volt egy domb.
A pedagógusoknak kellett feltolniuk a gumikat a domb tetejére.
Nagyon mérgesek voltak. Dühből tolták.
„Mesterszintű pedagógusdiplomám van.”
Mi pedig felszaladtunk a dombra, a kis ötéves testünkkel pedig…
bemásztunk a gumi belsejébe.
A barátunk az ő kis ötéves testével pedig beszállt a másikba.
És a pedagógusok voltak azok, akik odaálltak a gumik mögé,
és megadták a kezdő lökést.
„Jól van, kis szarosok.
Készüljetek életetek legjobb menetére!”
Majd lelöktek minket a dombon.
Nagyon felgyorsultunk,
30, 60, 100 kilométer per órára. Nem volt mibe kapaszkodni, csak…
Nekimentünk a téglafalnak, kirepültünk a kerékből, hányni kezdtünk.
A pedagógus meg lejött a dombról, és elnyomta a cigit a homlokunkon.
Azt mondta:
„Nem lesz szünet. Sőt, tanítás sem. Találkoznom kell valakivel,
akit egy apróhirdetésen keresztül ismertem meg.”
A '80-as években így rendeltek el szünetet.
Más idők jártak.
A nagy számológépünkkel kiírattuk az angol cici,
a „boobs” szót.
A kedvenc számom:
80085.
Manapság a gyerekek csak előveszik a telefonjukat,
és annyi cicit láthatnak, amennyit akarnak.
De ki volt az, aki számokkal írta ki?
Hát mi!
Jó korszak volt.
Szeretek párkapcsolatban lenni. Tetszik a helyzet. Nekem való.
Randizni annyira nehéz. Nem is értem.
Appokon kell ide-oda húzogatni az embereket.
Ha szingli lennék, a kedvenc párkereső appom a kajarendelős app lenne.
Az tuti.
De a swingerek ügyesen feltaláltak magukat.
Nehéz lehetett párt találniuk a pandémia alatt.
De sajátos módszerrel jelzik egymásnak, hogy ők swingerek. Tudtátok?
Jó, akkor beavatlak titeket.
Megtudtam, hogy azzal jelezheted másoknak, hogy swinger vagy,
hogy flamingókat raksz a ház előtti udvarra. Bizony.
Azóta elég furán érzem magam Floridában és az anyám házában.
Lehet, hogy ezért nem ért rá a hétvégéken. Nem tudom.
Nem egészen értem. Az emberek fel-alá kocsikáznak,
és flamingókat keresnek?
Meglátják, becsöngetnek, és tudatják, hogy mehet a menet.
Nem értem, hogy megy ez. De tetszik.
A másik jelzés a felfordított ananász.
Ki kell rakni a verandára egy felfordított ananászt.
De nem az aljával lefelé, mert az csak sima ananász lesz.
Én mindig azt hittem, hogy ez azt jelzi, hogy szereted a süteményt.
Képes voltam becsöngetni egy idegenhez süteményért.
Ami azt illeti, az egyik fellépésem után felkeresett egy swinger pár.
Odajöttek hozzám. Nagyon izgalmas volt.
És nekem semmi bajom a korkülönbséggel. Most csak tényeket közlök.
A történet szempontjából fontos tudni, hogy mindketten bottal jártak.
Szóval nem ez volt az első kalandjuk.
A feleség közölte, hogy a férje nagyon élvezte az előadásomat.
Ezt igazán jólesett hallani.
És azt mondta a férjének a fellépés végén,
hogy megengedi neki, hogy ágyba bújjon velem.
Nem igazán az én asztalom.
Nem tudtam, hogy mit mondjak.
Úgyhogy pukedliztam.
Ami nem jelent nemet.
De udvarias gesztus.
Nem árt randizni különböző típusú emberekkel.
Én is így tettem. Egyszer jártam egy ápolóval.
Az ég áldja őket! Hála nekik, átvészeltük ezt az őrült időszakot.
Igen.
Azt hittem, más lesz. Azt reméltem,
szexi nővérruhában jön majd haza, és megkérdezi, ki lett bibis.
Hogy azt mondhassam: „Én.”
De nem így volt. Piszkos, kórházi munkaruhában jött haza.
Ráadásul hazahozta a munkáját. Jött utánam egy írótáblával a kezében,
és a bélmozgásomról kérdezgetett.
Azt mondta, hogy fogynom kéne. Na, nem mondja.
Nem volt jó élmény nachost ennyit a közelében,
mert közben rám, majd a kajára nézett, és azt mondta: „Oké.
Rendben. Valaki meghozta a döntését.
Háromféle sajt, tejföl és sajtmártás?”
Mire én: „Igen, ez a queso.
Spanyolul így hívják a szívbetegséget.
És finom.” Akkor jöttem rá, hogy ez a kapcsolat nem fog működni.
Próbáltam elfogadható indokot keresni a szakításhoz.
Ő az Úr munkáját végzi,
én meg nem akartam azzal jönni, hogy csesztet, amikor nachost eszek.
Aztán egyszer csak megismertem Jaxet. Pont itt, Chicagóban.
A Pride felvonuláson.
Igen.
Van remény.
Egy parkolóban találkoztunk.
Igen, egy parkolóban.
Ennyire kevés leszbikus szórakozóhely maradt az Egyesült Államokban.
A leszbikusok kiszorultak a parkolókba.
Ahol bulizni vagy autót pucolni lehet. Ez csak rajtad áll.
Viszonylag sokáig randizgattunk, de elég hamar rájöttem, hogy Jax az igazi.
Eljutottam odáig, hogy megkérjem a kezét. Én nem vagyok romantikus alkat.
Ezért megkérdeztem egy barátomtól, hogy szerinte hol kérjem meg Jax kezét.
Azt mondta, menjünk el Big Surbe. És nem, az iskolában nem hívtak Big Sirnek,
azaz nagydarab pasinak.
Big Sur egy kaliforniai kisváros az óceán partján.
Szép hidak és hegyek vannak arrafelé.
Azt mondta, van ott egy romantikus hotel. Amikor felhívtam őket,
a recepciós próbált mindent rám sózni. Én csak egy sima házikót akartam.
Azt mondta: „Hé! El akarsz jegyezni valakit?
Akkor ne fukarkodj, rendben? Vedd ki azt, amelyik az óceánra néz!
Komolyan mondom. Megéri. A csajod el fogja dobni a cicijét tőle.”
Nem tudom, hogy tényleg ezt mondta-e, de ilyen stílusban beszélt.
Végül meggyőzött. Mélyebben a zsebembe nyúltam az óceáni kilátásért.
Jax és én elmentünk a hotelba. Egy régies stílusú, puccos házat kaptunk.
Azt mondtam neki, hogy várjon, amíg meglátja a kilátást.
Mielőtt kinyitottam a hátsó ajtót, így szóltam:
„Na most fogd meg a cicidet!”
Kinyitottam a hátsó ajtót, és kimentünk.
Mindenfelé csak ködöt láttunk.
Undorító ködöt, semmi mást. Úgy éreztem magam,
mintha egy 1800-as években játszódó, leszbikus filmben lettünk volna.
„Miért van köd mindenhol?
Itt van Kate Winslet, és őskövületeket keres?”
Másképp terveztem az egészet, de ez van.
El akartam vinni Jaxet egy puccs étterembe vacsorázni,
aztán a szobánkban akartam megkérni a kezét.
Felhívtam a recepciót, hogy megkérdezzem,
hogy olyanná tudnák-e varázsolni a szobát, mint amilyen A Nagy Őben szokott lenni.
Mert úgy tűnik, a nőknek az tetszik.
„Kaphatnánk gyertyákat, rózsaszirmokat és egy kis pezsgőt?
Ó, és epret is! De legyen csokiba mártva, különben csak sima gyümölcs!”
Belementek. Jó sok pénzért cserébe. De örömmel kifizettem a segítséget.
Szóval Jax és én elmentünk vacsorázni. Felkerestem a pincért, hogy beavassam.
Amikor odamentem hozzá, láttam, hogy a neve Craig.
Nos, Craig nagyon színpadias pasi. Szerintem ő vezeti a helyi színházat.
Odamentem hozzá, köszöntem. „Helló, Craig! Mire ő: „Üdv!”
„Craig, ma este szeretném megkérni a barátnőm kezét.”
Erre ő így csinált: „Ó, édes Istenem!
Olyan volt, mint a gyertyatartó A szépség és a szörnyetegben. Így mozgott.
„Ha eljegyzed, megtörik az átok!”
Elmondtam neki, hogy izgatott vagyok, de félek is. „Nem akarom sokáig húzni.
A gyűrű szinte égeti a zsebemet. A szobánkat éppen feldíszítik.
A vacsora vége felé felhívnád a recepciót, hogy készen áll-e a szobánk?
És ha igen, jeleznél valahogyan, hogy elindulhassunk?”
Mire ő: „Hát persze! Intézkedni fogok.”
„És nem kérünk desszertet arról már én gondoskodtam.”
Azt mondta, rendben. Majd valahogy így megfordult…
és távozott.
Craig szimpatikus volt.
Szóval Jax és én elkezdtünk enni.
De egyre furcsább ételeket kezdtek el felszolgálni nekünk.
Túl puccosak voltak a mi ízlésünknek.
Rengeteg hab, polipcsáp és kagyló került az asztalra.
Sok izé, ami abból a bizonyos „tengerből” jön, amiről annyit beszélnek.
Szóval minden egy kicsit fura volt, de végül befejeztük a vacsit.
Én pedig készen álltam az estére. Erre odajött hozzánk Craig:
„Üdv, hölgyeim! Ki kér desszertet?”
„Hát mi nem, Craig.”
Erre ő: „Hoppá!”
Azt gondoltam: „Craig! Csupán két feladatod volt, haver!”
Hogy lehet valaki egyszerre ennyire lelkes és inkompetens?
Jax nagyon összezavarodott,
mert még sosem látott nemet mondani a desszertre.
Bámultam, nem tudtam, mit mondjak.
Azon görcsöltem, hogy minden tökéletes legyen.
Elvégre az eljegyzés részleteit mindenki tudni akarja.
De Craig csak nem jött. Életünk legkevésbé romantikus vacsorája volt.
Végül egy örökkévalóság után Craig Jax mögé lopakodott.
A háta mögül nézett engem.
Jaxnek fogalma sem volt róla.
Craig csak bámult engem.
Nagyon drámaian.
Jax és én akkor már hét éve jártunk.
De sosem néztünk olyan sokáig egymás szemébe,
mint ameddig Craig nézett az én szemembe.
Aztán végre így csinált.
Nagyon büszke volt magára.
Megfordult.
Eltűnt a ködben, és többé sosem látta senki.
Elindultunk vissza a szobánkba. Próbáltam végiggondolni, mit mondjak.
Tökéletes, romantikus eljegyzést akartam.
Amikor az ajtóhoz értünk, kivert a víz. Elkezdtem nagyon izgulni.
Amikor izgulok, az ujjammal szoktam lövöldözni.
Ránéztem Jaxre, és így csináltam.
Végre készen álltam benyitni a romantika barlangjába.
Benyitottunk, és a szobánk úgy festett, mint egy bűnügyi helyszín.
A szemünknek hozzá kellett szoknia a fura megvilágításhoz.
Megvan az, amikor a hálószobát csak a fürdő lámpája világítja meg?
Ahogy körülnéztem, nagyjából 50 teamécsest láttam.
De mindegyik elemes mécses volt.
És a teamécsesek felében le volt merülve az elem.
Tíz pislákoló gyertya próbálta menteni a helyzetet.
Az OCD-s agyam azt kérdezte, ez meg kinek a műve.
Nem tudtam koncentrálni sem, mert valamiféle halmon álltam.
Mindenhol rózsaszirmok hevertek.
Mindenhol! Nem stílusosan elrendezve.
Nem láttam sehol szívecskét, vagy monogramot.
Csak a káoszt.
Olyan volt, mintha valaki kinyitotta volna a hátsó ajtót, a szél befújta a szemetet,
aztán fogtak egy levélfújót…
És kész is.
Azon gondolkoztam, hogy a „jól van az úgy” csomagot kértem-e.
„Mégis mi a fene ez?”
És amikor ti rózsákra és romantikára gondoltok,
milyen színű rózsákat láttok?
Vörös!
Vörös? Hát ez érdekes.
Nos, ott fehér rózsaszirmok hevertek. És félig hervadtak voltak.
Később rákerestem, hogy a fehér rózsa minek a jelképe.
A szűziességé.
Igen.
Valóban egy 1800-as években játszódó, leszbikus filmbe csöppentünk.
Nos, annak ellenére, hogy valódi gyertyát nem lehetett gyújtani,
a kandallóba azért begyújtottak.
És úgy gondolták, hogy odarakják mellé a csokiba mártott epret.
És a vödör jégben úszó pezsgőt.
A csokoládé és az víz megállíthatatlanul csöpögött a padlóra.
A történtek egyike sem sugallta Jaxnek azt,
hogy mindjárt megkérem a kezét.
Egytized másodpercem volt eldönteni, hogyan folytatódjon az este.
Hívjam fel a recepciót, hogy megkérdezzem, hogy egy betörő feldúlta-e a szobánkat?
Vagy ússzak az árral,
és csináljak úgy, mintha a szobában minden pontosan úgy lenne,
ahogyan elterveztem?
Ott álltam, bámultam Jaxre, mint szarvas a fényszóróra.
Nem jutott eszembe a romantikus szöveg, amit mondani akartam.
Újra kivert a víz.
Kezdtem ideges lenni. Jaj, ne! Elkezdtem lövöldözni az ujjammal.
Elfelejtettem letérdelni. Leállt az agyam.
Pánikba estem, és így csináltam.
És azt kiáltottam:
„Akarsz?”
Jax pukedlizett.
És hála az égnek, igent mondott.
Most, hogy már jegyben járunk, elkezdtük tervezgetni az esküvőnket.
Már jó ideje jegyesek vagyunk. Bevallom, nem vagyunk tervezgető típusok.
Az anyám, Ginger elkezdte ajánlgatni nekünk az ő esküvői szolgáltatóját.
Azt gondoltam, ebből baj lesz. Mert az anyám egy ponton újraházasodott.
És én ott voltam az esküvőjén.
Ami cirkusz témájú volt.
Bizony.
Hozzáment egy régimódi, déli pasashoz,
aki úgy beszélt, mint Bóbita, a kakas.
Ő nem vett részt a szervezésben.
Lehet, hogy anyám nem tudta,
hogy nem egy 12 éves szülinapi zsúrját, hanem az esküvőjét szervezi.
De az esküvője cirkusz témájú lett. Háromszáz embert hívott meg.
Bizony, 300 vendéget várt egy metodista templomba a nagy bulijára.
Ráadásul kibérelt egy piros-fehér csíkos cirkuszi sátrat,
amit a templom főcsarnokában állítottak fel.
Nem kint, ahogy szokás. Bent.
Vattacukor-készítőt is bérelt.
Azt mondta, a nachos mellé „halapínót” fog felszolgálni. Ő így mondja.
Zsonglőr is volt. Gondolom, a bohóc én voltam.
Negyvenöt liter jégkrémet rendelt.
A főételt pedig egy hot dogos kocsiból adták ki.
Az anyám az esküvő előtt egy héttel meglátott valakit az út szélén,
és megkérdezte tőle, ráér-e szombaton.
Szerintem a pasas azelőtt 20 embernél többet nem szolgált ki egy nap.
Az esküvőn meg 300 éhes ember várta.
A sor körbeérte a templomot. Kétségbeesetten akarták a virslijét.
Alig bírta.
Bepánikolt.
A buli helyszínének a közepén volt két, kerek, műanyag gyerekmedence.
Azt hittem, almás játékot fogunk játszani.
De nem. Az anyám jégkockákkal töltötte meg mindkét medencét.
Beledobálta a dobozos üdítőket,
majd bejelentette a násznépnek,
hogy ezek lesznek a hűtőink.
Amikor megláttam, hogy műanyag gyerekmedencéket használunk hűtőként,
az jutott eszembe, hogy itt vagyok Los Angelesben, keményen dolgozom,
hogy legyen belőlem valaki,
de a családtagjaim igazi söpredékek.
Söpredékek vagyunk.
Az anyám vőlegénye megjelent a penny loafer cipőjében,
és azt sem tudta, mi történik. Majdnem elájult attól, amit látott.
A szórakoztató program volt a legjobb.
Egy nőt kértek meg a templomi kórusból, hogy énekeljen.
Ez volt a nagy pillanata szólóban.
Nagyon magabiztosan kiállt a színpad közepére,
és énekelni kezdett.
Mondd el a hegyek ormán
A boldog hírtől zengjen a vidék
Mondd el a hegyek ormán
Hogy Ginger
Megházasodott
És nem ez volt az egyetlen dala. A másik dal így hangzott:
Amikor a szentek a Mennyországba mennek
Ó, Uram, én ott akarok lenni
Amikor a szentek
A Mennyországba mennek
A házasságuk három hónapig tartott.
A cirkuszi sátor tovább állt, mint ameddig az anyám házassága tartott.
Szóval, elkezdtük tervezgetni az esküvőnket,
de az anyámat kihagytuk belőle.
Aztán jött a pandémia, és azt gondoltuk, hogy nem lesz lehetőségünk összeházasodni.
Majd beköszöntött az ősz.
Október volt. Rájöttünk, hogy itt a tökéletes időszak.
Olyan lehet az esküvő, amilyet szeretnénk. Nem kell törődnünk másokkal.
Szóval remek időszak volt.
Két hét alatt megszerveztük. Kibéreltünk egy Airbnbt az óceán partján.
Egy idegen, maszkos ember adott össze minket.
A család Zoomon követte az eseményt. Szerintem az anyám azóta is hívásban van.
Egyikünk sem így képzelte el az esküvőjét,
de végül tökéletes lett. Az egész nap a miénk volt. Csak rólunk szólt.
És még meg is keresztelkedtünk aznap, bár nem szándékosan.
Naplementekor eljött a fotózkodás ideje,
és megláttuk, hogy egy lépcső vezet az óceánhoz.
Egyből ott akartunk fotózkodni.
Megálltunk a parton, és a fotósunk csinált egy képsorozatot.
Az elsőn gyönyörűen nézünk ki.
Úgy festünk, mint egy leszbikus pár az iskolai bálon.
Remek kép lett.
A második képen így nézünk, mert közelít felénk valami.
Úgy nézünk, mint egy mérges igazgató, amikor meglátja a leszbikusokat a bálon.
A harmadik képen így csinálunk, mert a tengervíz belement a fülünkbe.
A negyediken átcsap felettünk egy hullám.
Az ötödik képen az víz már visszahúzódott, mi meg ott állunk csurom vizesen.
„Úgy örülök, hogy naplementés képeket csináltunk.”
Megkaptuk a képeket. Az ilyen képek szerencsét hoznak.
Legalábbis nekem ezt mondták. Ám legyen!
Pár nappal az esküvőnk után a neten is bejelentettük a nagy eseményt.
Rengeteg szeretetet és támogatást kaptunk. Nagyon hálás vagyok érte.
Próbálok pozitivitást sugározni.
És örülök, amikor én kapok pozitív dolgokat.
Igyekszem ignorálni a negatív dolgokat. Pozitív dolgokkal veszem körbe magam.
Kerülöm a negatív kommentek olvasását. De a munkámmal jár,
hogy sokan sokfélét mondanak rólam. Nem látok minden kommentet,
de néha megtalál a szar.
A házasságunk bejelentése napján kaptam egy közvetlen üzenetet.
Ha ti is beleegyeztek, akkor felolvasnám nektek.
- Igen! - Igen!
Jól van.
Egy Gary nevű fickó küldte.
Előrevetítem, hogy nem fog tetszeni nektek, amit írt,
de együtt fogjuk kihámozni a mondandóját.
Szóval, ezt írta nekem Gary aznap, amikor bejelentettük, hogy egybekeltünk.
„Te és a feleséged mióta vagytok
mentálisan beteg taconyaló leszbikusok,
akiknek az Alcatrazban lenne a helye?”
Azt gondoltam: „Nahát, ezt nagyon részletesen kidolgozta.”
Amúgy nyelvtanilag nem igazán stimmelt. „Mentálisan beteg taconyaló leszbikusok”.
Szerintem úgy értette, hogy mentálisan beteg, „vessző”, taco…
Értitek.
Máris szívességet teszek neki.
Azt hiszem, unatkozhattam aznap,
mert úgy gondoltam, muszáj megnéznem, hogy Gary hogyan néz ki.
Mégis ki küld ilyen üzenet egy idegennek?
Szóval megnéztem az Instagramját,
de magáról nem töltött fel képet. Egy amerikai zászló volt a profilképe,
amin ez állt:
„Újra szükségünk van Istenre Amerikában.”
Gary ezzel a zászlóval hirdeti az igét
az Instagramon.
És mindezek után elküldte nekem azt az üzenetet.
Az merült fel bennem, hogy szerintem Istennek
nem igazán tetszene Gary kifejezése.
A „taconyaló”.
Nevezzetek őrültnek, amit ő meg is tett,
de számomra ez nem tűnik Krisztushoz méltó kifejezésnek.
Amúgy, a Bibliában sehol sem írnak arról,
hogy mit tehetsz, és mit nem tehetsz a mexikói kajáddal.
Csak hogy tudjátok!
Csak rajtatok áll, barátaim.
És Gary azt írta, hogy az Alcatrazban lenne a helyünk.
Nem tudom, lehet, hogy nem ismeri a Google-t.
De az Alcatraz egy ideje már nem börtönként üzemel.
Már ha arra célzott, hogy ott a helyünk.
Az Alcatraz egy múzeum.
Méghozzá San Franciscóban.
Ami a világ egyik legmelegebb városa.
Vajon Gary úgy értette,
hogy egy meleg múzeumban kéne kiállítani engem?
Jaj, Gary! Ugyan már!
Szerinte úttörőnek számítok?
Ugyan, Gary!
Az üzenet felett pedig az állt, hogy Gary és én nem követjük egymást.
Ami nem meglepő.
De azt is láttam, hogy mindketten követünk egy bizonyos embert.
Azt gondoltam: „Mégis ki lehet az, akit Gary is és én is kedvelünk?
Nagyon különböző embereknek tűnünk.”
Az Instagram azt írta: „Mindketten követitek
Oprah-t.”
Bevallom, nem hittem, hogy Gary olyan fickó, aki kedveli Oprah-t.”
De Oprah ennyire híres. Hidat képez az emberek közt.
Újra elolvastam az üzenetet.
„Te és a feleséged mióta vagytok mentálisan beteg taconyaló leszbikusok,
akiknek az Alcatrazban lenne a helye?”
Nem értettem, hogy miért ragadtam le itt.
Aztán alaposabban megnéztem. „Mit nem veszek észre?”
Végül rájöttem.
„Ó, te jó ég!
Gary jogszerűnek ismerte el a házasságomat.”
Azt írta:
„a feleséged”.
És ezt nevezik
haladásnak!
Igaz a „feleséged” szót elgépelte,
de én tudom, hogy mire gondolt.
Rengetegen küzdöttek sok-sok éven át azért,
hogy egy hozzám hasonló azt mondhassa: „a feleségem”.
Gary 2,2 másodperc alatt, gondolkodás nélkül a feleségemnek nevezte.
Szétrobbanna a feje, ha megtudná,
hogy mennyire progresszív volt. Szóval ez valódi haladás, barátaim.
Összeházasodtunk, és egy évig otthon maradtunk, mint mindenki más.
Nem utazhattam, hogy dolgozhassak, ami fura volt.
Mostanság újra folyton úton lehetek. Megtanultam értékelni ezt.
Annyira jó dolog elmenni valahova, és megnevettetni az embereket.
Egy kis komolytalanságot vinni a hétköznapokba. Imádom Chicagót.
Szeretek idejönni. Ez az egyik kedvenc városom.
Volt egy város a turném során, ahova féltem visszamenni.
Des Monies.
Legutóbb a tél közepén jártam ott.
És elfelejtettem, hogy a télen a középnyugaton,
amikor az emberek fáznak, akkor rendesen inni kezdenek. Berúgnak.
Túl hideg van odakint, bent meg nincs mit csinálni.
Amikor odaértem, azt láttam, hogy a lányok így jönnek ki a mosdóból.
Vécépapír volt a cipőjük aljára ragadva.
Még csak este hét óra volt, és így indultunk neki az előadásnak.
Kiálltam a színpadra, de a közönség csak bulizni akart.
Egymás után küldték le a feleseket. Nem vetem meg az italt,
de én inkább maradok a tejes turmixnál.
Azt akarták, hogy igyak fahéjas Fireball Whiskyt. Ők imádják.
Szerintem olyan íze van, mintha egy üveg benzinbe
beáztattak volna egy fahéjas rágógumit.
Nem kértem belőle. Mire ők: „Mi? Nem szereti a Fireballt!
Nem szereti! Basszus!”
Nem tudták feldolgozni. Innentől kezdve a közönség azzal volt elfoglalva,
hogy kitalálják, milyen italt küldjenek nekem.
„Rendben. A Fireballt nem szereti. Jó, akkor vodkát kap.”
„Igen, küldj azt neki!”
Áfonyás vodkával árasztották el a színpadot.
Szóltam, hogy azt sem szeretem.
„Mi?
Nem szereti a vodkát! Basszus! Jól van, akkor sört kap!”
„Igen, küldj neki sört!” Jöttek sorban a sörök.
Szóltam, hogy sosem tudtam megszeretni.
Mire ők: „Hát, ez meglepő.”
Tudom, hogy úgy nézek ki,
mint aki lehúzza a sört, aztán összenyomja a fején a dobozt,
de utána újrahasznosítja.
Nem ittam meg egyik italt sem.
Visszaküldtem nekik. Így még részegebbek lettek.
Majd azt mondták: „Áruld már el végre, mit iszol! Nem mehetsz el Iowából úgy,
hogy nem ittál velünk.”
Mire én: „Fura szabály, de ám legyen!” Próbáltam olyat mondani,
amit sokáig tart elkészíteni, hogy addig legalább elsüthessek pár viccet.
A sangriát választottam.
Elfelejtettem, hol vagyok. „Jó, egy Old Fashioned koktél kérek.”
Gondoltam, keresniük kell egy mixert, akinek pici bajusza van.
A koktélhoz kell jégkocka, keserű rövidital, narancs…
Csak eltart egy darabig. Két perccel később a kezemben volt.
Azt mondtam: „Rendben. Ettől boldogok lesztek?”
Ezt a koktélt kortyolgatni kéne, de én megfogtam, és egyből ledöntöttem.
Imádták. Úgy csináltak, mintha teljesítettem volna a dekatlont.
Szóval jól érezték magukat. Ment tovább az előadás, sokat nevettek.
Kicsit később újra elkezdtek nyugtalankodni. Megkérdeztem, miért.
Egy idősebb nő próbált átjutni a nézőtéren.
Rövid, tüsi, őszes haja volt.
Az arcán lehetett látni, hogy sok mindent átélt már.
Bőrmellényt viselt.
Gondolom, a kocsijában álomfogó van fellógatva.
Nagyon magabiztosan sétált a színpad felé.
Majd a színpad szélén megállt.
Azt vettem észre, hogy a kezében egy Smirnoff Ice-t tart.
Rám nézett, és azt mondta: „Hali!
A nevem Linda,
és mindjárt jegelni fogunk téged.”
Megfogtam az üveget, és azt kérdeztem:
„Miféle időkapszulából szedted ezt elő?”
Azt hittem, a közönség egyetért velem. De elkezdtek kántálni.
„Jegelünk!” Hajthatatlanok voltak. Megkérdeztem tőlük, mi az a „jegelés”.
Fogalmam sem volt róla, hogy miről beszélnek.
Erre egy kedves középnyugati nő felállt, és azt mondta:
„A jegelés az, amikor letérdelsz,
megfogod az üveg Smirnoff Ice-t,
és az egészet egyszerre lehúzod.
Na, ez a jegelés.”
Mire én: „Nem fogok letérdelni,
és benyakalni egy egész üveg Smirnoff Ice-t.”
Az egész terem egyszerre azt kiáltotta: „Ez a szabály!”
„Felnőtt nő vagyok. Profi humorista, aki…”
Linda rám ordított: „Ereszkedj térdre!
Márpedig jegelni fogunk!”
Végül fél térdre ereszkedtem.
Ez a mozdulat jól jött volna az eljegyzés során is.
Elkezdtem magamba dönteni azt a borzalmas Smirnoff Ice-t.
A malátás pia folyt lefelé az arcomon.
Ragadtam tőle, undorító volt. Eláztatta a jó kis kardigánomat.
A közönség teljesen megőrült. Én meg…
Végre megittam ez egészet.
Felálltam.
És valamiért
az Old Fashion koktél…
a Smirnoff Ice…
és az alacsony gravitáció
nem alkot jó elegyet.
Azonnal duplán kezdtem látni.
Be sem fejeztem az előadásomat.
Nem köszöntem el.
Csak ránéztem a közönségre, és azt mondtam: „Ez a ti művetek.”
Majd távoztam.
Kidőltem a backstage-ben.
Két órával később a promoter kocsijában tértem magamhoz.
Azt kérdeztem tőle, hogy hogyan kerültem oda.
Azt felelte: „Nos, három benga biztonsági őrnek kell kicipelnie téged.”
Mire én: „A kérdés nem erre irányult.
És kettő is elég lett volna.
Szóval mi történt?”
„Hát, jegeltek téged.”
Talán a jegelés, talán a két pia az oka,
de rákiáltottam: „Húzzunk el Des Moines-ból!”
Elfordította a kulcsot, de a kocsi nem indult.
„Jaj, Istenkém! Nem akarok Des Moines-ban ragadni!”
Rohadt hideg volt, későre járt,
Uber sehol, el kellett érnem a gépem, a helyiek meg jegeltek.
El akartam tűnni onnan. Aztán kinyílt a klub ajtaja.
Odanéztem.
Linda jött felénk.
Odajött a kocsihoz.
„Mi a helyzet, hölgyeim?”
„Hali, Linda!”
Próbáltam kerülni a szemkontaktust,
mert nem tudtam, milyen erővel bír az álomfogója.
Azt mondtam: „Nem indul az autónk, de minden oké.
Boldogulunk. Kösz, hogy eljöttél az előadásra. Szép estét!”
Rám nézett, majd így csinált.
Kacsintott.
Odament a kocsi hátuljához,
kinyitotta a tanksapkát.
Beleköpött a tankba, és már el is tűnhettem Des Moines-ból.
Jaj, Linda!
Szóval, már két éve vagyok házas.
Tök jó. Imádom.
Már feltették nekünk azt a kérdést, amit a friss házasoknak szoktak.
Mindenki azt kérdezi, lesz-e gyerekünk. Elárulnám a szülőknek,
hogy ha rátok nézek, nem tűnik jó mókának.
Mindannyiótoknak fátyolos a tekintete.
Most egy kutya anyukái vagyunk. Őt nevelgetjük.
Aztán majd meglátjuk, mi lesz.
Egy pomerániai törpespiccünk van. A neve Biggie.
Nagyon aranyos.
Kicsi fickó. Csak három és fél kilót nyom.
Boldog, egészséges kutyus.
De korábban vérzéses bélgyulladással küzdött.
Ez egy betegség a kutyáknál.
Hirtelen nagyon betegek tudnak lenni tőle, és akár halálos is lehet.
Gyors folyamat, úgy 48 óra alatt lezajlik. Az orvosok nem tudják, mi okozza.
Azt mondják, lehetséges, hogy a kutya megevett valamit, vagy stressz érte.
Amikor az állatmentők rátaláltak Biggie-re, éppen egy kukából kajált.
Most meg Beverly Hillsen nézelődhet a feleségem Gucci táskájából.
Ezt a kutyát nem éri semmi stressz.
A kajája drágább, mint az enyém.
Ezt a kutyát nem éri semmi stressz.
Szóval fogalmunk sincs, hogy hogyan szedte össze a betegséget.
De akkor vettük észre az első jeleket,
amikor Los Angelesből New Yorkba repültünk.
Az öt és fél órás út alatt egyre rosszabbul lett.
Nem tehettünk semmit. A reptérről egy óra volt az út a városba kocsival.
Egyenesen egy állatkórházba mentünk. Jax bevitte a vizsgálóba,
én pedig kitöltöttem egy rakás papírt.
Gyerekkoromban teljesen másképp ment ez.
A kutyánk a házban, az udvaron, a szomszéd házában aludt.
Két nap után került csak elő. „Hol voltál, Sparky?”
A kutya azt a maradékot ette, amit a nagyi bedobott neki a kerítésen.
Aztán amikor a kutyának orvosi beavatkozásra volt szüksége,
a szülők csak annyit mondtak:
„Jó volt, amíg velünk voltál, Sparky.”
És kész, vége.
De most már én vagyok a felnőtt. Nekem kell meghoznom ezeket a döntéseket.
Szóval kitöltöttem a papírokat.
Már 45 perce nem láttam Biggie-t. Nem tudtam, hogy van.
De egy dolgot tudtam.
Ideje volt, hogy odategyem magam,
és a családom védelmezője legyek.
Ideje volt maszkulin nőnek lennem.
Felkészültem, mint Rocky.
Pofon vertem magam. Ha tudnék, fekvőtámaszoztam volna.
Felszívtam magam, készen álltam bemenni, keménynek lenni.
Amikor beléptem, Biggie a földön feküdt. Minden csupa vér volt. Biggie szenvedett.
Én meg összeomlottam.
„Ne!”
Erre Jax: „Menj ki! Csak felzaklatsz minket!”
Kizavartak a műtőből!
Kénytelen voltam az üvegajtó mögött állni.
Csak néztem a családomat.
Végül sikerült megnyugodnom, mert az asszisztens adott egy nyalókát.
Nagyon haragudtam magamra. Csalódtam magamban,
amiért nem tudtam összeszedni magam még három percre sem.
De én nem ilyen vagyok. Rák vagyok, érzékeny.
És ezt nem változtathatom meg.
Hajnal négyig vártam a váróban.
Jax kijött hozzám, Biggie-t meg rákötötték a gépekre.
Végül kijött az orvos is, hogy beszéljen velünk.
Azt mondta: „Nézzék! Nem túl rózsás a helyzet.
Biggie nagyon rossz bőrben van. Mindent megteszünk, hogy megmentsük.
De ennek érdekében három-négy napig itt kell tartani állandó megfigyelésre.
Vérátömlesztésre, vérplazmára lesz szüksége.
És nem tudjuk garantálni, hogy mindez segíteni fog.
De az, hogy megpróbáljuk megmenteni
legalább
10 000 dollárba fog kerülni.
Hogyan döntenek?”
Jax így szólt: „Tízezer dollár? Én tanár vagyok.
Ennyi az éves fizetésem.”
Mire én: „Tízezer dollár?
Biggie három és fél kiló. Mégis mennyi vérplazma kell neki?
Nem osztozhatna meg egy adagon egy mókussal?”
Az orvos a válaszra várt. Én meg…
Jax nem mondott semmit, szóval nekem kellett döntenem.
Tanácstalan voltam. „Mit tennének a szüleim?
Nem! Ne gondolj erre!”
Jax egyre zaklatottabb lett, én meg…
Elővettem a férfi pénztárcámat…
megfogtam a hitelkártyámat…
és lecsaptam az asztalra.
Azt mondtam: „Terheljék rá!”
Majd odafordultam Jaxhez.
Mélyen a szemébe néztem, és azt kérdeztem:
„Szerinted Darlene megtette volna ezt?
Nem!
Pamnek nincs pénze.
Sheilának szar a hitelképessége.”
Na, ki a maszkulin nő?
Hát én!
És a legjobb az egészben, hogy sikerült megmenteniük Biggie életét.
Nézzétek!
Íme, Biggie!
Minden egyes pennyt megért.
És nagy tapsot kérek a feleségemnek, Jaxnek!
Ennyi volt mára, emberek.
Köszönöm szépen.
Köszönöm!
Köszönöm, chicagóiak!
Ezt nézzétek!
Szép estét! Köszönöm.
A feliratot fordította: D. Ferenc