Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Pljeskom pozdravite Fortune Feimster!
Čovječe!
Ma prestanite!
Prestanite!
Chicago, kako ste mi?
Čovječe!
Hvala vam što ste došli u predivno kazalište Shakespeare u Chicagu.
Mnogo se toga dogodilo u posljednje dvije godine, zar ne?
Pogodile su nas gadne ludosti. Imala sam osjećaj da dolazi kraj svijeta
i mislila sam da će lezbijke biti stvorene za to.
Samo nas stavite u sklonište i dajte nam konzerve šunke.
Ali stvari su krenule nizbrdo i naučila sam mnogo o sebi.
Shvatila sam da su moje vještine preživljavanja nikakve.
Nula bodova.
Samo sam trebala ostati kod kuće.
Nisam ništa postigla.
Nisam naučila praviti kruh.
Nisam naučila spravljati hladnu kavu.
Iznenadila me moja partnerica Jax.
Obojila je ogradu,
popravila struju,
popravila odvod.
A ja sam ležala na kauču
i gledala dokumentarce o zaljubljenim starcima.
Plakala sam u Uggsicama.
Shvatila sam nešto.
Nisam muškarača.
Da.
Nisam muškarača, što je šokantno, znam,
jer imam široka ramena i najdraža mi je boja karirana.
Ali ovo je najava filma posve drukčijeg
od onog koji ste očekivali.
Kao što kažu, tepih nije iste boje kao zavjese.
To su dvije stvari koje ne znam postaviti.
Iako izgledam kao da sam vješta s alatima. Izgledam.
Da ti je auto pokvaren i da me ugledaš,
mogao bi pretpostaviti da ti mogu popraviti auto.
Izgledam tako. Žene koje sliče muškarcima rade takve stvari.
Doslovno mogu natovariti auto na leđa
i odnijeti ga do servisa.
Kad takva žena pljune u spremnik goriva,
tvoj će auto upaliti.
Čarobno, ali ja nisam takva.
Muškarci su najviše zbunjeni tom informacijom.
Stalno mi prilaze u Home Depotu
jer pretpostavljaju da radim ondje.
„Što ima, stari?
Gdje su čavli?”
A ja im kažem da sam došla kupiti cvijet.
„Znam da prodaju M&M's na blagajni.”
Jednom nam je bilo dosadno
pa smo otišle u Kaliforniju, u nacionalni park Joshua Tree.
Primijetila sam na autocesti automobil u kvaru,
a njegov je vlasnik bio jako visok.
Bio je mišićav, nije nosio majicu i imao je punđu.
Heteroseksualke, volimo li muške punđe?
Ne!
Izričito ne.
Imao je crno-bijele hlače na pruge.
Izgledao je kao predivan zatvorenik u bijegu.
Auto mu je kraj ceste, u kvaru.
Prolazim pokraj njega, osvrnem se
i shvatim da je to Jason Momoa. Da.
Sad ti se sviđaju punđe, zar ne?
Da.
To sam i mislila.
Bio je to Aquaman,
kilometrima daleko od oceana,
nasukan u pustinji bez svojih supermoći.
Predivan, bez majice.
A ja sam nastavila voziti.
Rekli smo to već. Ne mogu mu popraviti auto.
Ne mogu mu popušiti dok mu netko drugi popravlja auto.
Ne mogu mu ništa ponuditi.
Učinila sam što sam mogla.
Kad sam bila na pumpi, otišla sam na Instagram.
Samo da provjerim je li to bio on.
Meni su svi muškarci isti.
Otišla sam na Instagram i ugledala fotku njega
u crno-bijelim hlačama kako stoji kraj ceste.
„O, Bože, to je bio Jason Momoa.“
I lajkala sam mu fotku.
Odradila sam svoje.
Ali puno sam drukčija nego što se čini.
Ja sam krhka ženica.
Ja sam nježan cvijetak.
Tu i tamo volim otići na masažu. Ova si djevojka voli ugoditi.
Nedavno sam prvi put išla na masažu guze.
Jeste li probali? Čovječe!
Ne mislim na lakat u gluteus.
Mislim na pravu pravcatu masažu dupeta.
Bila sam u uglednom wellness centru,
ležala sam na trbuhu i tip se odjedanput ustremio na moju guzicu.
Proizvodio je zvukove.
A ja…
Zgrabila sam svoje nevidljive bisere.
Nikad me dotad muškarac nije dodirivao na taj način.
Kopao mi je i kopao po dupetu
i došao je do nekakvog blaga.
Nikad se nisam tako dobro osjećala.
Došla sam kući laka kao perce,
kao nova žena. Skuhala sam obrok od tri slijeda.
A ne znam kuhati.
Nazvala sam ih za nekoliko dana da dogovorim nov termin.
Tip je bio zauzet cijeli mjesec unaprijed.
Pomislila sam: „To mu je specijalnost. Lik masira guzice i svi znaju za to.“
Mjesec dana poslije otišla sam onamo. Ista stvar.
Napao mi je guzicu.
Trajalo je oko 30 minuta.
Proveo je više vremena na mojoj guzici nego što sam ikad njegovala svoje lice.
Nije dirao ništa drugo. Kao, recimo, stopala. „Fuj!”
Samo guzicu.
Za nekoliko sam ih dana opet nazvala da dogovorim termin.
Dobio je otkaz.
Da, netko nam je sve upropastio.
Prokleti cinkaroš.
Izgleda da je iskopao previše blaga.
Ali jedina osoba za koju nisam željela da sazna
da nisam čvrsta kao što izgledam jest moja partnerica Jax.
Nisam željela da to sazna.
Jer je prije mene bila u vezi isključivo s muškaračama.
I to pravim muškaračama.
Policajkama, vozačicama kamiona i izbacivačicama. Ajme meni!
Muškarače.
Ja sam posve različita.
Ja dijelim zagrljaje. Posve sam različita od njih.
Ali išle smo na otmjeni događaj
i željela sam se držati uloge, pa sam odjenula muško odijelo.
Jax je bila u haljini i štiklama kad su nas nazvali
i rekli da nam se uključio alarm i pitali želimo li da pošalju nekoga.
Rekoh, svakako.
Stižemo kući, a oni još nisu nikoga poslali.
Jax se mijenja. Govori: „Moramo ući i procijeniti situaciju.“
A ja: „Ne, ne moramo.“
Ona će: „Moja bivša Darlene je murjakinja.
Kaže da su kućni alarmi nisko na popisu prioriteta.“
Rekoh: „Čekaj malo. Zar ti se bivša ne zove Pam?“
Kaže: „Bila sam s Darlene i Pam. Možda misliš na Sheilu.“
„S koliko si murjakinja bila?“
Hodala je sa svim policajkama u Chicagu.
Kaže ona: „Sigurno nećeš ući i provjeriti?“
Rekla sam da neću, pa je skinula štiklu,
podigla je kao oružje, utrčala u kuću s jednom štiklom na nozi
i provjeravala prostoriju po prostoriju, spremna da nekom zakuca petu u facu.
Ja sam ostala na vratima jer sam imala ravne potplate.
„A kako ću se ja zaštititi? Nemam čak ni niske pete. Ništa.“
Čula sam zvuk pa sam podignula daljinski.
„Pritisnut ću ovaj gumb, kunem se Bogom.
Piše 'uzbuna', a ja sam uzbunjena.“
Nazvali su i rekli da je riječ o lažnoj uzbuni.
Crkla je baterija u senzoru.
Ispričali su se i rekli:
„Nadamo se da vam nismo uzrokovali neugodnosti.”
Rekoh: „Moja partnerica sada zna da sam beskorisna. To je vrlo neugodno.“
Jax je izašla hramajući.
Rekla je: „Mogla si barem ući sa mnom.“
A ja si mislim: „Bože, to mi nije ni palo na pamet.”
Dakle, nisam zaštitnik svoje obitelji.
Znam zašto je Jax tako čvrsta.
Ona je odgojiteljica u vrtiću, a one su čvrste. Moraju biti.
Da, to je težak posao.
Kad sam ja išla u vrtić u '80-ima,
dali su nam da radimo što god želimo.
Imam fotografiju iz vrtića kad sam imala pet godina.
Na njoj držim čekić…
i čavle.
Najprije pomisliš da me netko trebao naučio rabiti ih.
Ali pitam se zašto držim čekić i čavle.
Jesmo li vježbali udaranje čekićem?
Je li učiteljica rekla: „U redu, izradit ćemo police za učionicu,
a poslije toga klupu za moju garažu.“
To je suludo.
Zamislite svog petogodišnjaka.
Ne može obojiti golemi krug,
ali dat ćete mu golem i težak čekić
i nadati se da će pogoditi majušni čavao.
Ne!
Ali to je u '80-ima bilo normalno.
Na odmoru si bio prepušten sam sebi.
Bio si posve sam. Sjetite se.
Naša omiljena igra, graničar.
Uzmemo veliku i tešku loptu
i nabijamo je jedni drugima u facu što jače možemo.
Morali smo naučiti poteze iz Matrixa…
kako ne bismo ostali bez zuba.
Ta mi je igra dobro došla poslije u srednjoj.
Izbjegla sam nekoliko dlakavih lopti.
Nijednu nisam ulovila.
Lanca probijanca bila je najnapetija igra.
Sjećate li se lanca probijanca?
Staneš u red s prijateljima i uhvatite se za ruke.
Ostali stanu nasuprot vas i također se uhvate za ruke.
A onda vikneš:
„Drži red!”
Kao da smo u Hrabrom srcu.
Gledaš svoje prijatelje na drugoj strani terena.
Jedini ti je zadatak trčati što brže možeš prema njima,
a oni ti samo žele slomiti ruku.
A kad oni trče prema tebi,
zgrabiš ruke prijatelja kraj sebe, povučeš ih nagore
i pokušaš im slomiti ključnu kost.
A onda se počnete zadirkivati.
„Lanac probijanac,
pošaljite mi onu kujicu Timmyja
na udarac.“
Timmyju se zažare oči.
Zatrči se najbrže što može.
A mi vičemo:
„Držite red!”
Evo ga.
Hvatamo se za ruke.
Podižemo ih.
Timmy je probio naše redove.
Ruke nam vise kao da su slomljene.
„Jesmo li pobijedili?
Je li red izdržao?”
Učiteljica ne radi ništa.
Stoji na parkiralištu i puši cigarete Virginia Slim.
Prolazi kroz krizu srednjih godina.
„Ne plaćaju me dovoljno da se brinem za to.“
Oprema za tjelesni je bila luda.
Imali smo vrtuljke.
To su smrtonosne metalne zamke.
Bili su zabavni samo ako bismo ih vrtjeli brzinom od 100 km/h,
a onda bismo skakali na njih dok se okreću.
Kao da pokušavaš skočiti na vozilo u pokretu.
Ali nema mjesta jer je na njemu već 20 prijatelja koji se vrte.
Ne smiješ ništa dodirnuti jer je vani 55 stupnjeva.
Netko bi uvijek pao i zaglavio se.
Dok mu koljeno krvari, mi pokušavamo privući pažnju učiteljice.
Ona viče: „Još 20 minuta!
Ovo je moje vrijeme.“
Kako sam ja iz Sjeverne Karoline, igrali smo se gumama.
Da, gumama koje su otpale s kamiona Mack
i dokotrljale se na školsko parkiralište.
Računovodstvo je reklo: „Pa, proračun nam je tanak
pa ćemo nekako iskoristiti tu starudiju.“
Te su gume bile goleme.
Bile su ovoliko visoke, težile su 34 kilograma, šuplje u sredini.
Iza škole nalazilo se brdo
i naši su učitelji gurali gume uzbrdo.
Bili su bijesni što to moraju raditi.
„Diplomirani sam učitelj.“
Otrčali smo gore, maleni petogodišnjaci, i…
Ušli bismo u gume.
Naš bi petogodišnji prijatelj
ušao u drugu gumu.
A onda bi naši nastavnici, koji su stajali iza guma,
uzeli zalet.
„U redu, pizduni.
Pripremite se za vožnju života.”
A onda bi nas gurnuli nizbrdo.
Dosezali smo brzine od 20 km/h, 60 km/h, 100 km/h.
Nemaš se za što uhvatiti.
Zabili bismo se u zid, izletjeli iz gume, počeli povraćati.
Učiteljica bi sišla s brda, ugasila ti cigaretu na čelu i rekla:
„Odmor je završio. Zapravo, nastava je završila.
Idem se naći s prijateljem kojeg sam pronašla u oglasu.“
To je bio odmor u '80-ima.
Bilo je to drukčije vrijeme.
Mogao si uzeti veliki kalkulator
i napisati riječ
„sise”.
Moj omiljeni broj.
Broj 3515.
Da, danas djeca mogu izvaditi mobitel
i vidjeti koliko god sisa žele,
ali tko ih je pisao brojevima?
Mi.
Dobra stara vremena.
Ali drago mi je što sam u vezi. Sviđa mi se. Odgovara mi.
Teško je ići na spojeve. Jako je teško. Ne znam.
Moraš imati aplikacije i raditi štošta.
Da sam sama, omiljena aplikacija za spojeve bila bi mi Grubhub.
Sigurno.
Mislim da su svingeri prokužili stvar.
Sigurno im je bilo teško za vrijeme pandemije,
ali oni se znaju međusobno raspoznati.
Jeste li znali to?
Naučit ću vas. Dobro.
Ako želiš ljudima dati do znanja da si svinger,
staviš plamence u dvorište.
Da.
No prilično je zbunjujuće u Floridi i u dvorištu moje mame.
Možda je zato zauzeta vikendom, ne znam.
Nije mi jasno da se neki ljudi voze uokolo
i traže jato plamenaca.
Kad ih ugledaju, pozvone i kažu ti da su za hopa-cupa.
Ne kužim.
Ali sviđa mi se.
Zatim ananas okrenut naopako.
Na trijem možete staviti ananas okrenut naopako.
Nemojte ga okrenuti kako inače stoji. To je onda samo ananas.
Uvijek sam mislila
da tako ljudima daješ do znanja da voliš tortu.
Zaustavila bih se i pozvonila strancu radi torte.
Ali jedanput mi se nakon nastupa obratio par svingera.
Prišli su mi. Da, bilo je uzbudljivo.
Nemam predrasude prema starijima, samo vam govorim kako je bilo.
Govorim vam kako je bilo.
Oboje su imali štapove.
Znači da imaju iskustva.
Žena mi je rekla da je njezin muž uživao u nastupu,
što mi je bilo jako drago,
i da joj je na kraju nastupa rekao
da smije spavati sa mnom.
Valjda je mislio na seks.
Nisam znala što reći.
Pa sam se naklonila.
Što ne znači ne…
ali je pristojno.
Ali moraš dati šansu različitim ljudima.
Sve sam to prošla. Izlazila sam s medicinskom sestrom.
Bog ih blagoslovio. Uz njih smo preživjeli ovu ludost.
Da.
Mislila sam da će biti drukčije. Da će nositi seksi kute
i pitati: „Tko je buban?”
A ja bih rekla: „Ja.“
Ali nije tako funkcioniralo. Dolazila bi kući u prljavim kutama.
Donosila je posao kući.
Uvijek me pratila uokolo s notesom
i postavljala mi pitanja o stolici.
Mislila je da trebam smršavjeti. I imala je pravo.
Samo kažem da nije bilo zabavno jesti nachose
s njom jer bi pogledala mene pa nachose i rekla: „Dobro.
U redu. Netko je odlučio.
Tri vrste sira, kiselo vrhnje i topljeni sir?“
Rekoh: „To se zove queso. Na španjolskom to znači bolest srca.
I prefino je.“
Tada sam shvatila da veza neće uspjeti.
Pokušavala sam naći opravdan razlog za prekid.
Ona je anđeo na zemlji, a ja joj govorim:
„Bacaš me u depru kad jedem nachose.“
A onda sam upoznala Jax upravo ovdje, u Chicagu.
Na Paradi ponosa.
Da.
Ima nade.
Upoznale smo se na parkiralištu.
Na parkiralištu.
Tako je malo lezbijskih barova u Sjedinjenim Američkim Državama.
Lezbijke su protjerane na parkirališta.
Gdje možeš tulumariti ili parkirati automobile. Ovisi o tebi.
Neko smo vrijeme izlazile, ali prilično sam rano shvatila da je Jax ona prava.
Došle smo do točke kad sam je morala zaprositi,
a nisam baš romantična, pa sam nazvala prijateljicu.
Pitala sam je gdje da zaprosim Jax.
Rekla je da moram otići u Big Sur.
I ne, to mi nije bio nadimak u srednjoj.
To je grad na kalifornijskoj obali
s prekrasnim mostovima i liticama.
Rekla je da je ondje romantičan hotel.
Njihova zaposlenica mi je pokušala prodati što više toga.
Željela sam standardnu sobu, a ona će: „Opa! Zaprosit ćete je?
Ne škrtarite, dobro?
Ne škrtarite.
Uzmite sobu s pogledom na ocean.
Isplati se.
Past će na dupe.“
Ne znam je li baš to rekla,
ali toliko je energična bila.
Rekoh: „Dobro.“ Dala sam hrpu love
i dobila pogled na ocean koji je trebao biti sjajan.
Dođemo mi u brvnaru. Staru, vrlo skupu brvnaru.
Rekoh: „Ali čekaj da vidiš pogled.”
Otvaram stražnja vrata i kažem joj:
„Past ćeš na dupe.“
Otvorim stražnja vrata, zakoračimo van
i vidimo samo maglu, maglu,
maglu. Samo odvratnu maglu.
Rekoh: „Što je ovo, lezbijska drama iz 19. stoljeća?
Zašto je tako maglovito?
Traži li Kate Winslet fosile ondje dolje?“
Nisam planirala da tako započne, ali dobro.
Moj je plan bio da je odvedem u otmjeni restoran na večeru,
a onda se vratimo u sobu i zaprosim je.
Nazvala sam hotel i rekla:
„Možete li mi pomoći da soba izgleda kao u The Bacheloru?”
Ne znam, žene to vole.
„Možemo li dobiti svijeće, ružine latice i pjenušac?
A jagode? Ali umočene u čokoladu. Inače je to samo voće.”
Rekli su da može i naplatili mi hrpu love.
A ja sretna što su mi pomogli.
I odemo nas dvije na večeru.
Pronađem konobara kako bih mu rekla što se sprema.
Prilazim mu i vidim da se zove Craig.
A Craig je kraljica drame.
Mislim da je amaterski glumac.
Priđem mu i kažem: „Bok, Craig.“ A on će:
„Bok.“
Rekoh: „Craig, večeras ću zaprositi svoju djevojku.“
A on će: „O, moj Bože!“
Podsjetio me na svijećnjak iz Ljepotice i zvijeri. Stalno je…
„Zaprosit ćeš je i skinut ćeš kletvu!“
Kažem mu: „Hvala. Uzbuđena sam, ali i nervozna.
Ne želim da se večera oduži. Prsten me svrbi u džepu.
Sređuju nam sobu.
Možeš li pri kraju večere nazvati recepciju,
pitati je li soba spremna i dati mi nekakav signal
da mogu završiti s večerom?“
A on će: „Može. Nema problema.“
Rekoh: „Ne želimo desert, pobrinut ću se za to u sobi.“
A on će: „Dobro.“ A onda se ovako okrenuo
i otišao.
Mislim si: „Sviđa mi se Craig.“
Počnemo nas dvije večerati
i svaki novi slijed je sve čudniji.
Previše je otmjeno za nas.
Puno je pjene, pipaka i školjaka.
Hrpa stvari iz tog „oceana“ o kojem stalno slušam.
Pomalo je čudno, ali privodimo večeru kraju
i spremna sam za uzbudljivu noć,
kad odjedanput dolazi Craig i pita: „Bok, dame, tko želi desert?”
„Ne mi, Craig.” A on će: „Ups!“
„Craig!
Imao si dva zadatka, stari.”
Kako netko može biti tako uzbuđen i ujedno tako nesposoban?
Jax je sad jako zbunjena
jer nikad nije vidjela da preskačem desert.
Zurim u nju i ne znam što reći.
Razmišljam samo o tome kako da ovo bude savršeno.
Jer će me svi pitati o ovoj noći, željet će pojedinosti.
A Craig ne dolazi.
Najmanje romantična večera u našem životu.
Nakon što je prošla cijela vječnost,
Craig se prikrada Jax.
Lebdi joj iza ramena.
Ona nema pojma da je iza nje,
a on zuri u mene
nevjerojatno intenzivno.
Sedam sam godina u vezi s Jax.
Nikad se nismo gledale u oči
toliko dugo koliko je Craig
buljio u mene.
A onda, naposljetku, pokaže…
Nevjerojatno ponosan.
Okrene se.
I zauvijek nestane u magli.
Krenemo mi u sobu.
Pokušavam se sjetiti svega što želim reći Jax.
Želim da bude savršeno, da bude romantično.
Stižemo do vrata, počinjem se znojiti.
Sve sam nervoznija,
a kad me uhvati nervoza, imitiram pištolj prstima.
Gledam Jax i počnem…
Spremna sam otvoriti vrata koja vode u romantiku.
Uđemo u sobu, a ona izgleda kao mjesto zločina.
Oči nam se prilagođavaju jer je svjetlost čudna.
Znate kako soba izgleda kad je upaljeno samo svjetlo u kupaonici?
U sobi je oko 50 lučica,
ali na baterije.
A polovica ne radi.
Deset ih treperi. „Trudimo se!”
Moj se mozak pita: „Čija je ovo ideja?“
Ali ne mogu ni razmišljati jer stojim na nečemu.
Posvuda su ružine latice.
Posvuda! Ali posve su besmisleno pobacane.
Nisu složene u obliku srca ni inicijala.
Jednostavno kaos.
Kao da je netko otvorio stražnja vrata
i hrpa sranja je doletjela u sobu,
a onda je uzeo puhač lišća…
i rekao to je to.
Mislim si: „Jesam li uzela najjeftiniji paket?
Što je ovo?“
Kad pomislite na ruže i romantiku,
koja vam je boja u glavi?
Crvena!
Crvena? Zanimljivo.
Ondje su bile bijele ružine latice,
polumrtve.
Guglala sam: „Što predstavljaju bijele ruže?”
Čednost.
Da.
To je uistinu lezbijska drama iz 19. stoljeća.
Iako ne dopuštaju prave svijeće u brvnari,
zapalili su lomaču u kaminu
i upravo su na njega odlučili staviti
jagode prelivene čokoladom
i kantu leda s pjenušcem.
Oboje se topi i kapa na pod.
Ništa od toga ne navodi Jax na pomisao
da ću je zaprositi.
U djeliću sekunde moram odlučiti u kojem će smjeru ova večer krenuti.
Da nazovem recepciju i kažem:
„Netko je provalio u našu sobu i uništio je“?
Ili da se pomirim
i pretvaram da je sve što se događa u toj sobi
točno onako kako sam planirala?
Gledam Jax kao tele u šarena vrata.
Ne mogu smisliti ništa romantično što bih joj željela reći.
Opet se znojim.
Sve sam nervoznija.
Čovječe, evo opet pištolji.
Zaboravljam kleknuti. Ne mogu se sjetiti ničega.
Uspaničim se i samo…
I povičem:
„Hoćeš li?“
A Jax se nakloni.
I, Bogu hvala, kaže da.
Budući da smo se zaručile, morale smo početi planirati vjenčanje.
Dugo smo bile zaručene jer, iskreno,
ne ide nam planiranje.
A onda je moja mama Ginger počela nuditi usluge planiranja vjenčanja.
Bilo mi je: „Ajme meni.“
Jer se moja mama drugi put udala
i bila sam na tom vjenčanju
i tema je bila cirkus.
Da.
Udala se za tipičnog Južnjaka
koji je zvučao kao Foghorn Leghorn.
Nije sudjelovao u planiranju.
Ne znam je li mama znala da ne planira rođendan 12-godišnjakinje,
nego vjenčanje, ali tako je bilo. Tema je bila cirkus.
Pozvala je 300 ljudi.
Tako je, pozvala je 300 ljudi
da dođu u metodističku crkvu na veliku zabavu.
Unajmila je cirkuski šator s crveno-bijelim prugama
i postavila ga u veliku dvoranu,
a ne van, kamo se šatora inače postavljaju. Unutra.
Nabavila je aparat za šećernu vunu.
Rekla je da će poslužiti nachose s jalapenosima.
Dovela je i žonglera. Ja sam valjda bila klaun.
Imala je samo 45 litara sladoleda.
Glavno je jelo bilo hotdog sa štanda.
Našla je nekog tipa kraj ceste tjedan prije
i pitala ga: „Što radiš u subotu?”
I taj tip, koji nikad nije prodao više od 20 hotdogova u danu,
našao se okružen s 300 izgladnjelih ljudi
koji su kružili oko crkve u nadi da će dobiti njegovu kobasicu.
Bio je…
Panika.
U samom središtu bila su dva malena, okrugla plastična bazena.
„Hoćemo li loviti jabuke ustima?“
Ne, mama je stavila led u oba malena plastična bazena,
kao i bezalkoholna pića,
i rekla uzvanicima
da su to hladnjaci.
Ušla sam i vidjela dva malena plastična bazena u ulozi hladnjaka
i pomislila: „Toliko naporno radim u Los Angelesu
i gradim svoj ugled,
ali mi smo jednostavno smeće.
Mi smo smeće.”
Mladoženja se ušetao u cipelama, ne znajući što ga čeka.
Umalo da nije pao u nesvijest!
Ali najbolji su bili zabavljači.
Pjevala je žena iz crkvenog zbora.
To je bio njezin veliki trenutak.
Tako je samouvjereno stala na pozornicu
i počela pjevati…
Idi kaži cijelom svijetu
Da i slijepi opet gledaju
Idi kaži cijelom svijetu
Da se Ginger
Udala
Bilo je toga još.
Počela je pjevati…
Kad sveci krenu marširati
Želim biti među njima
Kad sveci krenu
Marširati
Brak im je trajao tri mjeseca.
Taj je cirkuski šator bio postavljen duže nego što je trajao brak moje mame.
Počele smo planirati vjenčanje,
ali bez moje mame.
Dogodila se pandemija
i mislile smo da se nećemo moći vjenčati.
Ali onda je došla jesen, listopad,
i pomislile smo da je savršeno vrijeme za vjenčanje.
Možemo to odraditi kako želimo i ne moramo se brinuti što drugi misle.
Da, bilo je sjajno.
Isplanirale smo vjenčanje za dva tjedna, unajmile kuću kraj oceana,
vjenčao nas je stranac s maskom.
Obitelj je pratila obred preko Zooma. Moja mama još nije prekinula poziv.
Ni ona ni ja nismo zamišljale da ćemo se tako vjenčati,
ali na kraju je bilo savršeno
jer se radilo samo o nama i o našem danu.
Čak smo se i krstile tog dana. Ne namjerno.
Dok smo se fotografirale,
sunce je počelo zalaziti i ugledale smo stube do oceana.
Rekle smo: „Moramo se ondje fotkati.“
Stale smo onamo,
a naš sjajni fotograf snimio je niz fotki.
Na prvoj izgledamo predivno.
Izgledamo kao dvije lezbijke na maturalnoj zabavi.
Divna fotka.
Na drugoj fotki izgledamo ovako
jer nam se nešto približava.
Recimo, ravnatelj koji je ljut što su dvije lezbijke išle na maturalnu.
Na trećoj fotki izgledamo ovako
jer nas val zapljuskuje i voda nam ulazi u uši.
Na četvrtoj smo fotki potpuno mokre.
Na petoj se fotki val povukao u more, a nas se dvije cijedimo i mislimo:
„Baš dobro da smo se fotkale u zalazak.“
Mislim da će nam te fotke donijeti sreću.
Tako su mi rekli, pa ću i vjerovati u to.
Nekoliko dana poslije vjenčanja,
nakon što je objavljeno da smo se vjenčale,
puno nam je ljudi pružilo ljubav i podršku, na čemu im hvala.
Trudim se širiti pozitivu,
pa kad mi je uzvrate, to mi puno znači.
Ne fokusiram se na negativne stvari. Pokušavam se okružiti pozitivnim stvarima.
Trudim se ne čitati negativne komentare,
ali u ovom poslu čuješ mnogo mišljenja.
I ne vidim sve, ali govno katkad nađe put do mene.
Jednog sam dana dobila poruku koja mi je poslana izravno.
I ako se slažete, željela bih vam pročitati tu poruku.
-Da! -Da!
U redu.
Poslao mi ju je jedan Gary.
U uvodu ću vam reći
da vam se neće svidjeti, ali zajedno ćemo je analizirati.
Evo što mi je Gary napisao na dan kad je objavljeno da sam se udala.
Napisao je: „Koliko ste dugo ti i tvoja žena psihički bolesne,
vi lizačice čuča
koje trebaju biti u Alcatrazu?“
Pomislila sam: „Ajme, to je vrlo precizno.“
Usput, u toj poruci nije bilo gramatike.
Napisao je: „Psihički bolesne lizaćice…“
Vjerojatno je mislio „psihički bolesne“, zarez, „lizačice“…
Kužite.
Već mu pomažem.
Vjerojatno sam se taj dan dosađivala
jer sam morala vidjeti kako ta osoba izgleda.
Tko šalje takvu poruku potpunom neznancu?
Na Instagramu nije imao svoju fotografiju.
Nego fotografiju američke zastave
na kojoj je pisalo:
„Treba nam Bog u Americi.”
To je ono prvo što saznate o Garyju
na Instagramu.
A s druge je strane poruka koju mi je poslao.
Pomislila sam:
„Mislim da se Bogu
ne bi svidjela fraza
'lizačice čuče.'“
Recite mi da sam luda, što on i jest,
ali to mi nije zvučalo pretjerano kršćanski.
Usput, nigdje u Bibliji ne piše
što smijete ili ne smijete s čučama.
Samo da znate.
To ovisi o vama, prijatelji.
Gary je rekao i da bismo trebale biti u Alcatrazu.
Ne znam ima li Gary Google,
ali Alcatraz već neko vrijeme nije zatvor.
Ako je na to mislio, nije zatvor.
To je zapravo muzej.
I to muzej u San Franciscu,
koji je jedan od najgej gradova na svijetu.
„Gary mi kaže da trebam biti u gej muzeju?
Gary, prestani.
Kažeš da sam pionirka? Prestani, Gary.“
Na vrhu poruke pisalo je da se međusobno ne pratimo,
što i nije neko iznenađenje.
Ali pisalo je da oboje pratimo jednu osobu.
Mislim si: „Koja bi osoba meni i Garyju mogla biti zajednička?
Prilično smo različite osobe.“
Pisalo je: „Oboje pratite Oprah.“
Moram priznati da nisam mislila da Gary voli Oprah.
Ali Oprah je toliko poznata.
Ona spaja ljude.
Pa sam opet pročitala poruku.
„Koliko ste dugo ti i tvoja žena psihički bolesne,
vi lizačice čuča koje trebaju biti u Alcatrazu?“
U isto se vrijeme pitam: „Zašto ne pustim to?“
I gledam u tu poruku.
„O čemu je riječ?“ A onda skužim.
„Moj Bože.“
Gary je priznao moj brak.
Rekao je
„tvoja žena”,
a to se zove napredak.
Doduše, napisao je „žena” sa Z,
ali znam na što je mislio.
Mnogi su se godinama borili
da netko poput mene može reći da ima „ženu“.
Gary je to rekao za 2,2 sekunde bez razmišljanja.
Glava bi mu eksplodirala da zna koliko je ta poruka napredna.
To je uistinu napredak, prijatelji.
Vjenčale smo se i cijelu godinu ostale doma kao i svi ostali.
Nisam mogla ići na turneju, što je bilo jako čudno.
A sad kad opet nastupam, više to ne uzimam zdravo za gotovo.
Predivno je nastupati i nasmijavati ljude
i unijeti malo neozbiljnosti u svijet.
Volim Chicago, volim dolaziti ovamo. To mi je jedan od najdražih gradova.
Na ovoj sam turneji u samo jednom gradu bila nervozna,
a to je bio Des Moines.
Posljednji sam put ondje bila zimi,
a zaboravila sam da kad je na Srednjem zapadu zima
i kad se ljudi smrzavaju, piju k'o smukovi. K'o smukovi.
Prehladno je da budeš vani i nemaš što drugo raditi.
Uđem ja u dvoranu, a žene ovako izlaze iz toaleta.
Vuku toaletni papir za sobom.
Sedam je sati navečer.
Večer je tek počela.
Izlazim na pozornicu, a oni samo žele tulumariti.
Šalju mi žesticu za žesticom. Volim piti,
ali moj su porok frapei, tako da ništa od toga.
Žele da kušam viski s cimetom.
Obožavaju ga.
Meni ima okus kao kanister benzina
u kojem je žvakaća guma s okusom cimeta.
Rekoh: „Ne, hvala.“ A oni će: „Što?“
„Ne voli viski s cimetom!” „Sranje!“
Jednostavno ne mogu to shvatiti.
I sad im je važno jedino dokučiti
koje će mi piće sljedeće poslati.
„Dobro, ne voli viski s cimetom.“
„U redu. Votka!“
„Da, pošalji je!”
Sva ta votka i sok stižu na pozornicu.
„Ne volim baš votku.“
A oni: „Što?“
„Ne voli votku. Sranje, ne voli votku.“
„Dobro. Pivo! Da, pošalji.“ Hrpa piva dolazi na pozornicu.
„Nikad nisam voljela pivo.”
A oni će: „Dobro, to je čudno.“
Znam da izgledam kao netko tko bi iskapio pivo,
zdrobio limenku o čelo i bacio je u kantu za metalni otpad.
Uzimam pića koja su mi poslali.
Vraćam ih njima. Samo ih dodatno opijam.
Kažu mi: „Molim te, reci nam što piješ.
Ne možeš otići iz Iowe, a da ne popiješ piće.”
Rekoh: „Čudno pravilo, ali u redu.“
Pokušavam se sjetiti pića koje se dugo spravlja
kako bih mogla raditi svoj posao.
I kažem: „Sangrija.”
Zaboravila sam gdje sam.
Rekoh: „Dobro, Old fashioned.“
Jer pretpostavljam da moraju pronaći koktel-majstora.
Mora zamrznuti veliku kocku leda, narezati naranču… Potrajat će.
Dvije minute poslije stižu predivni kokteli.
„U redu. Hoće li vas ovo usrećiti?“
Uzmem piće koje se inače pijucka i…
Naiskap.
A oni nabrijani.
Kao da sam se natjecala u desetoboju.
Zabavljaju se.
Nastavljam nastup, smijemo se, sve je sjajno.
Nakon nekog vremena opet počinju biti nemirni. Što je sad?
Pogledam straga, a starija žena pokušava se probiti kroz gomilu.
Ima kratku sijedu kosu
i lice koje odaje da je život nije mazio.
Na njoj je kožnati prsluk.
Pretpostavljam da ima snovolovku u autu.
Vrlo samouvjereno korača prema pozornici.
Zaustavlja se kraj same pozornice
i vidim da drži Smirnoff Ice.
Pogleda me i kaže: „Hej. Zovem se Linda,
a ti ćeš se smrznuti od ove cuge.”
Uzmem Smirnoff Ice i pitam je:
„Iz koje si vremenske kapsule ovo uzela?”
Misleći da će se svi složiti.
A oni počnu skandirati:
„Smrzni se!“
Ne prestaju. Pitam ih: „Što znači smrznuti se?”
Nemam pojma o čemu govore.
Ustaje draga ženica sa Srednjeg zapada i kaže:
„Smrznuti se znači spustiti se na koljena
i ispiti bocu Smirnoff Icea naiskap.
To ti znači smrznuti se.“
Neću kleknuti
i popiti Smirnoff Ice.
Svi viču:
„Takva su pravila!”
Rekoh: „Ja sam odrasla žena, profesionalna komičarka.“ A Linda viče:
„Na koljena!
Smrznut ćeš se!“
Pa sam kleknula.
Ovo bi mi dobro došlo tijekom prosidbe.
I počela cugati taj užasni Smirnoff Ice.
To govno od slada curi mi niz lice.
Ljepljivo je i odvratno i prlja moju predivnu vestu.
Publika je poludjela. A ja…
Napokon popijem sve.
Ustajem.
A kombinacija
Old fashioneda…
Smirnoff Icea…
i slabe gravitacije
pokazala se pogubnom.
Vidim dvostruko.
Nisam završila nastup.
Nisam im poželjela laku noć.
Samo sam ih pogledala i rekla:
„Vi ste krivi za ovo.“
I otišla sam.
Onesvijestila sam se iza pozornice.
Osvijestila sam se poslije dva sata u promotorkinom autu.
Pitam se: „Kako sam dospjela ovamo?“
Kaže: „Tri golema zaštitara morala su te iznijeti van.“
„Nisam te to pitala.
A mogla su i samo dvojica.”
Pitala sam što se zbilo. Rekla je: „Smrznula si se.
Ne znam je li bilo zbog toga ili zbog miješanja cuge.“
„Izvuci me iz Des Moinesa!“
Pokuša upaliti auto, auto ne pali.
„Zaboga, ne želim zaglaviti u Des Moinesu!”
Vani je ledeno, kasno je navečer,
nema Ubera, avion mi uskoro polijeće,
ljudi me smrzavaju.
Spremam se otići i čujem kako se vrata kluba otvaraju.
Pogledam.
Linda.
Naslanja se na auto.
„Što ima, dame?”
„Bok, Linda.”
Trudim se ne gledati je u oči
jer ne znam kakve moći posjeduje ta snovolovka.
Kažem joj: „Linda, auto ne želi upaliti, ali snaći ćemo se.
Hvala što si došla. Laku noć.“
Pogleda me i…
Namigne mi.
Ode do stražnjeg dijela auta
i otvori spremnik za gorivo.
Pljune u spremnik.
I izvuče me iz Des Moinesa.
O, Linda.
Dvije sam godine u braku.
I super je. Sviđa mi se.
I stalno nas pitaju ono što se pita kad se vjenčaš.
Svi žele znati hoćemo li imati djecu.
Roditelji, kažem vam, to što radite ne izgleda zabavno.
Svi imate taj staklasti pogled.
Zasad smo mame jednom psiću. Time se bavimo. Ali vidjet ćemo.
Imamo pomeranca po imenu Biggie.
Presladak je.
Malen je, ima 3,5 kg
i vrlo je veseo i zdrav,
no obolio je od hemoragičnog gastroenteritisa.
To je bolest koja potpuno zdrave pse
dovede u jako kritično stanje, a mogu i umrijeti.
Nastupa brzo, unutar 48 sati,
a veterinari ne znaju kako psi obole od nje.
Kažu da može biti od nečega što su pojeli, od stresa.
Mislim si: „Ljudi iz azila pronašli su Biggieja kako jede iz kontejnera,
a sad se smuca Beverly Hillsom
u Guccijevoj torbici moje žene.
Ne pati njega nikakav stres.”
Njegova je hrana skuplja od moje.
Ne pati njega nikakav stres.
Nemamo pojma kako je obolio od toga,
ali znakovi bolesti su se pojavili
na početku leta iz Los Angelesa u New York
i pogoršavalo se iz sata u sat.
Nismo ništa mogle.
Sletjeli smo, trebao nam je sat do New Yorka.
Otišli smo kod veterinara.
Jax ga je odvela na pregled,
a ja sam ispunila hrpu papirologije.
Puno je drukčije nego kad sam bila malena.
Nekoć je pas spavao unutra, vani, u susjedovoj kući.
Vratio bi se nakon dva dana. „Sparky, gdje si bio?“
Jeo bi ostatke iz restorana koje bi mu tvoja baka bacila.
I ako mu je zatrebao opsežan medicinski zahvat,
vaši bi roditelji rekli: „Bilo nam je lijepo, Sparky.“
I to je bilo to.
Ali sad sam ja odrasla osoba. Ja moram donositi te odluke.
Ispunila sam obrasce, a Biggieja nema već 45 minuta.
Ne znam kako mu je.
Ali znam ovo.
Vrijeme je da preuzmem inicijativu
i budem zaštitnica svoje obitelji.
Vrijeme je da budem muškarača.
Poput Rockyja sam, udaram se u lice.
Radila bih sklekove, ali ne mogu.
Nabrijana sam, spremna sam ući u tu prostoriju.
Uđem, a Biggie leži na podu.
Krv je posvuda, stanje mu se pogoršalo,
a ja se slomim i počnem…
„Ne!“
A Jax će: „Izlazi! Bacaš nas u depru.“
Izbacila me iz prostorije!
Morala sam stajati iza staklenih vrata.
Buljim u svoju obitelj.
Napokon sam se smirila jer mi je sestra dala lizalicu.
Bila sam toliko frustrirana i razočarana sobom
što nisam mogla ostati smirena tri proklete minute.
Ali nisam takva.
Rak sam u horoskopu, osjetljiva sam i ne mogu to promijeniti.
Čekam u predvorju do četiri ujutro.
Stiže Jax, Biggie je spojen na hrpu različitih aparata.
Naposljetku, izlazi veterinar i prilazi nam.
Kaže: „Loše je.
Ima otprilike 5 % šanse da preživi.
I učinit ćemo sve da ga spasimo.
Ali da bismo uspjeli, morat će biti ovdje tri-četiri dana
uz stalnu skrb.
Morat će primiti transfuziju, plazmu.
Ali ne možemo jamčiti da će upaliti.
Ali sâm će pokušaj
stajati najmanje
deset tisuća dolara.
Što želite učiniti?”
Jax kaže: „Deset tisuća dolara?
Ja sam odgojiteljica. To mi je godišnja plaća.“
A ja si mislim: „Deset tisuća?
Teži 3,5 kilograma. Koliko mu plazme treba?
Zar ne može dijeliti kavez s vjevericom?“
Veterinar kaže da mu treba odgovor.
Jax šuti, jasno je da moram donijeti odluku.
Ono…
„Što bi moji roditelji učinili? Ne, ne misli na to.“
Jax je sve nervoznija. A ja…
Izvadila sam muški novčanik…
uzela sam kreditnu karticu
i tresnula njome o stol.
Rekoh: „Provuci je.“
A onda sam pogledala Jax
ravno u oči i rekla:
„Misliš da bi Darlene to mogla?
Ne!
Pam je švorc.
Sheila nema nikakvu kreditnu sposobnost.“
Tko je muškarača?
Ja sam muškarača!
A najbolje je to što su spasili Biggiejev život.
Ovo je Biggie!
Vrijedi svaki novčić.
I zaplješćite mojoj ženi Jax!
Toliko od mene.
Puno vam hvala.
Hvala, narode.
Hvala, Chicago!
Pogledaj ovo.
Laku noć, narode. Hvala.
Prijevod titlova: Ivan Fremec