Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
V chladnom svete všetko začínalo mrznúť.
Medzi snehovými búrkami a vetrom, ktoré všetko uhladili, sa sem-tam zjavilo slnko.
V tomto svete prebýval oheň
a v ňom našli domov dvaja milenci.
Katia a Maurice Krafftovci, pravdepodobne jediní vulkanológovia a zároveň partneri,
ktorí pozorovali najaktívnejšie sopky na svete.
Z ARCHÍVU KATIE A MAURICEA KRAFFTOVÝCH
Želám vám veselú Veľkú noc s Mauriceom a Katiou Krafftovými.
Dobrý deň.
ÚČINKUJÚ KATIA KRAFFTOVÁ
Najlepšou vulkanologičkou na svete je drobná žena Katia Krafftová.
A MAURICE KRAFFT
Väčšina sopiek sa nachádza na hraniciach zemských dosiek.
ÚČINKUJÚ AJ
A MNOHO ĎALŠÍCH
NAKRÚTENÉ KATIOU A MAURICEOM KRAFFTOVÝMI
Je dôležité, aby ste videli tieto zábery
a nechali sa uniesť prúdom lávy.
- Maurice? - Ahoj!
Ahoj, chlapče! Ako sa máš?
Dobre.
Sopka nás už čaká.
Áno.
Dobre.
Katia?
Toto je Katia a toto Maurice.
Je 2. jún 1991. Zajtra je ich posledný deň.
Nechajú po sebe vzorky.
Slová.
Stovky hodín záberov.
Tisícky fotografií.
A milión otázok.
Keď ste medzi sopečnými skalami, o čom sa rozprávate?
Katia rozpráva o jedle. To ju zaujíma!
Je vo svete veľa vulkanológov, ktorí sú aj partnermi?
Neviem, či takí sú.
Vulkanológovia, ktorí sú partnermi? To je extrémne zriedkavé.
Vulkanológovia študujú aktívne sopky.
Asi žiadne iné vulkanologické páry nie sú. Alebo o nich nevieme.
Bolo by mi ich ľúto.
Je ťažké žiť s ďalším vulkanológom. Vie to byť vulkanické!
Časté sú výbuchy.
Minule sa hnal k aktívnemu sopečnému kužeľu.
- Na sopke Mauna Loa. - Ochladzovala sa,
takže na kuželi sa tvorili praskliny.
- A čo urobil? Spadol do diery! - Sotila ma tam!
Stretli sa pred 19 rokmi.
V roku 1966.
Ich prvé stretnutie je nejasné
a vizuálne záznamy ich začínajúcej lásky sú zriedkavé.
Máme túto fotku.
A tieto milé momenty, ktoré vznikli o pár rokov neskôr.
Časti príbehu Katie a Mauricea zostanú stratené v čase.
V láske to už tak chodí. Je záhadná.
Zamilujete sa do toho, čo vám je známe.
A ešte viac do toho, čo nepoznáte.
Podľa jedného príbehu sa Katia a Maurice stretli náhodou pri lavičke
univerzity v Štrasburgu.
Haroun Tazieff, myslím, že ho poznáte, práve vydal nový film.
Podľa druhého sa stretli na filme renomovaného vulkanológa Harouna Tazieffa.
Najdetailnejší záznam je o rande na slepo v kaviarni.
Spojili ich prvé lásky, sopka Etna a sopka Stromboli.
Katia, rebelka, ktorá bola vyslaná na školu pre nezvládnuteľné dievčatá,
presvedčila rodičov, aby ju vzali k talianskym sopkám.
Prvú erupciu s tečúcou lávou som zažila na Etne.
Tento svet skál a minerálov
je veľmi krásny, keď ho pozorujete v noci.
Moje prvé dojmy, keď som to videla naživo, len potvrdili to,
čo som si predstavovala a o čom som čítala.
Na Stromboli som šiel s otcom, keď som mal sedem. Fascinovalo ma to.
Zem ma vždy zaujímala. Niekedy som žil érou dinosaurov,
inokedy ma bavili trilobity. Bol som do toho ako dieťa blázon.
Maurice sa na Stromboli vrátil ako 19-ročný.
Zažíval nadšenie a samotu zároveň.
Katia tejto samote rozumie. Prežíva ju tiež.
Keďže vyrastali v troskách povojnového Alsaska,
svet sa im zdal nebezpečný a neistý.
Útočisko hľadali v záhadách sveta prírody.
PTERANODON, DAKOTA, PIESKOVCOVÉ KORYTO
Snívali len 20 kilometrov od seba.
Zlomová línia medzi Vogézami a Rýnom sa pod nimi nebadateľne menila.
Na konci tejto verzie sa kaviareň zatvorí a začne pršať.
A oni sa už nikdy nerozdelia.
19. novembra 1967
zhodilo americké bojové lietadlo na hranice južného Vietnamu
dve bomby.
Toto územie bolo kolonizované ako Francúzska Indočína.
O týždeň neskôr sa Katia a Maurice pridali k protivojnovým protestom v Paríži.
Na ďalší deň sa objavili na titulke novín L'Humanité.
Ale ľudská snaha o získanie moci sa im začala zdať oproti moci Zeme
zbytočná a absurdná.
Spolu s Katiou sme sa dali na vulkanológiu,
lebo sme boli sklamaní ľudstvom.
A keďže sú sopky väčšie ako ľudia, cítili sme, že ony sú to, čo potrebujeme.
Niečo nad ľudské chápanie.
Ide takisto aj o revolúciu tektoniky dosiek
a vulkanológia sa snaží nájsť jej formu.
Objavenie a potvrdenie
teórie tektonických dosiek a pohybu kontinentov
je rovnako dôležité ako objavenie atómu pre fyziku.
Skúmajú každú hypotézu, každý mýtus.
Všetko, čo sa doposiaľ v archívoch Zeme nahromadilo.
Pravdy...
fragmenty...
otázky.
Uvažujú nad tým, čo formuje a pretvára svet.
Chcú sa k týmto záhadám priblížiť.
S dostatkom financií z grantu a darovaným autom
sa Katia a Maurice spolu s kamarátom Rolandom
vydávajú skúmať sopky Islandu.
Katia je geochemička, Maurice je geológ.
Samostatne môžu o sopkách iba snívať.
Spolu ich však majú na dosah.
Škoda len, že sa auto pokazilo 27-krát.
A potom prišla nehoda.
A Maurice sa ocitol v horúcej vode.
Katiine zápisky číta herečka.
Dokončovala som svoje merania,
stopy sulfánu a malé množstvo kyseliny chlorovodíkovej.
Spokojná s výsledkami som šla k Mauriceovi.
Na čo sa to tak so záujmom pozerá?
Koža na jeho pravom členku sa šúpe ako cibuľa!
Áno, v horúcom bahne som si popálil pravú nohu.
140 stupňov, dosť horúce, poviem vám! To je krst vulkanológa.
To ich však neodradilo, a tak ďalšie letá strávili
štúdiom ich spoločných priateľov, Etny a Stromboli.
Pridali sa k nim aj ľudskí priatelia.
Nazvali sa L'Équipe Vulcain.
VULKANICKÝ TÍM
Vziať vzorky týchto plynov do fľaštičiek je veľmi delikátna operácia.
Čelíme mnohým prekážkam.
Hore ideme v nohaviciach a dole v nohavičkách a boxerkách.
Katia a Maurice sa ženú za zvláštnou alchýmiou prvkov,
kombináciou minerálov, tepla, plynov a času, ktorá vyvolá sopečnú erupciu.
Pýtajú sa, čo je tlkotom srdca Zeme?
Je to tok krvi?
Študujú, skúmajú a pýtajú sa.
Katia a Maurice odhaľujú tajomstvá planéty,
ktoré pozná len málokto.
Porozumenie je druhým menom lásky.
Keď už raz uvidíte erupciu, nemôžete bez nej žiť,
lebo je taká veľkolepá, taká silná.
V týchto neskrotených elementoch máte pocit, že nič neznamenáte.
Katia a Maurice sa v roku 1970 vzali v Alsasku. Mali malý obrad.
Ich svadobná cesta viedla na sopečný ostrov Santorini,
o ktorom sa tvrdilo, že je tajomným miestom Atlantídy.
KAVIAREŇ BAR REŠTAURÁCIA HOTEL ATLANTIS
Katia a Maurice sa rozhodli, že nebudú mať deti.
„Odteraz bude život len o sopkách,
sopkách a sopkách,“ povedal Maurice.
Nie, toto nie je sci-fi príbeh.
To sú dvaja vulkanológovia tancujúci na okraji sopky.
Katia a Maurice Krafftoví.
SMEROM ZA DOBRODRUŽSTVOM
DNES: ČLOVEK A SOPKY
Sopečná bomba? Čo to znamená?
Sopečná bomba je skala, ktorú vymrští sopka, často vo forme lávy.
Jednoduchšie je vám ju ukázať. Bomba zo sopky.
Je to ťažké?
Môžu mať aj niekoľko ton, ale táto má len jedno, dve kilá.
Keby vám to padlo na hlavu, nebolo by to príjemné.
Maurice, majú sopky rôzne osobnosti?
- Skúšali ste ich klasifikovať? - Ich klasifikácia by mala byť zakázaná.
Nemôžete klasifikovať sopku, lebo každá má vlastnú osobnosť.
Bez urážky,
ale klasifikovanie vecí vyžaduje staršia generácia a akademici,
ktorí chcú, aby celá generácia používala ich modely.
Nie je na tom nič pravdy.
Je lepšie študovať každú sopku samostatne
a vyhnúť sa násilným klasifikáciám.
Je to produkt, ktorý selektívne spomaľuje plyny.
Keď sa plynná zmes dostane do prístroja...
Mladé odvetvie vulkanológie má dve mladé hviezdy.
Tieto vzorky, ktoré ste priniesli, sú veľmi pekné
a farebné – pre divákov s farebnou televíziou.
Kamera ich miluje.
A oni zas milujú svoje kamery.
Fotografia je prostriedkom pamäte, opätovnej návštevy,
predĺženia času stráveného so sopkami.
- Nakrúcate všetky expedície? - Áno, tak ich pozorujeme.
Neskôr si môžeme zábery opäť pozrieť a študovať ich,
lebo keď máte všetko pred očami, deje sa to veľmi rýchlo.
Na tejto fotke sú zachytené parabolické trajektórie
sopečných bômb vymrštených zo sopky Stromboli.
Tu vidíme, ako sa láva naťahuje do sklenenej vlny nazývanej vlasy Pele.
A tento záber nám pomáha vizualizovať teóriu pohybu tektonických dosiek.
Vulkanológia je veda pozorovania.
Čím bližšie sa dostanete, tým viac uvidíte.
Považujú vás za cestujúcich vulkanológov?
Američania by povedali, že sme na voľnej nohe.
Je však pravda, že sme cestovatelia.
Naháňači sopiek.
Žijeme podľa rytmu Zeme. A tá rozhoduje o tom, kam pôjdeme ďalej.
Katia, máte pocit, že vediete alternatívny spôsob života?
Ja si to nemyslím.
Ale niektorí kolegovia nás považujú za divných.
Keď sa sopka prebudí, títo dvaja podivíni o tom okamžite dostanú informácie
od stále väčšej siete miestnych priateľov a sprievodcov, ktorí im pomáhajú,
a oni potom čo najrýchlejšie smerujú ku kráterom.
ZAIRSKÁ REPUBLIKA, 1973
Maurice a Katia idú na expedíciu na Nyiragongo,
sopku, ktorá leží medzi dvoma rozchádzajúcimi sa doskami.
Sprievodcom im je vulkanológ Jacques Durieux.
Prídete k ústam sopky a potom
do nich musíte vstúpiť.
A tak idete dole.
Nie príliš ďaleko, možno 300 metrov. Povrch je však veľmi zlý.
Fumaroly všetkého druhy, nič tu nie je veľmi stabilné.
Tu sa Maurice a Katia usadia na ďalšie dva týždne.
Katia si neskôr zapísala:
„Na okraji priepasti len rozjímame.“
„Pri pohľade na tento húževnatý fenomén máme zimomriavky.“
Odrazu sa láva za pár sekúnd spustí o 10 metrov.
Maurice hovorí, že sme blázni, že tu vôbec sme.
Ale aj napriek tomu...
ostávame.
Zvedavosť je silnejšia ako strach.
Katia a Maurice sa z tohto kráteru nakoniec dostanú živí a nabudení.
K sopkám sa dostávame veľmi blízko. To nie je náročné.
Červené sopky sú priateľské.
V rozsiahlom vesmíre klasifikácie sopiek
Krafftovci prijali dve všeobecné kategórie.
Červené sopky...
a sivé.
Keď si ľudia predstavujú prúdy lávy, to sú červené „dobré“ sopky.
Potom máme sivé sopky, tie sú vražedné, vybuchujúce.
Červené sopky ako Nyiragongo sa formujú, keď sa tektonické dosky od seba vzďaľujú
a tiež na horúcich miestach na dne oceánov.
Magma sa zdvihne a zaplní priestor, ktorý sa otvorí pohybom Zeme,
pričom sa vytvorí nový povrch.
Červené sopky sú bazaltové.
Efuzívne.
A dosahujú teplotu až 1 200 stupňov Celzia.
Zomrieť pri červenej sopke je takmer nemožné.
Láva totiž dolinou preteká lievikmi ako rieka.
Vieme, kam smeruje.
A nie je to viac nebezpečné ako prechádzka po Belgicku, či inde.
Je to pravda! Je to len otázka výpočtu rizika.
Nie je to dokonalé. Zvyčajne to robím lepšie.
Ste časom viac uvážliví, alebo práve naopak?
- Máme rozdielne názory. - Katia je uvážlivejšia?
Existujú hlúpe chyby, ktoré už nerobíme.
Ako napríklad náhlenie sa ku kráteru
a neskoršie uvedomenie si, čo sa mohlo stať.
Takže dalo by sa povedať, že sme viac uvážliví.
Nie, ty si!
Katia a Maurice majú svoje odlišnosti.
Katia je ako vták.
Maurice ako tuleň sloní.
Katiu lákajú detaily, prepojenie vecí.
Maurice má rád jednoduchosť, grandióznosť.
Obaja pozorujú svet, ale svojím vlastným spôsobom.
Katia svojím fotoaparátom zachytáva jeden okamih jednou snímkou.
Maurice hľadá pohyb...
zaznamenáva niekoľko sekúnd po 24 snímkach.
Túži zachytiť každý možný záber, lebo tento pohľad sa môže stratiť.
Ale vďaka tomu sa rád túla...
a túla...
a túla.
Katia sa najviac bojí toho, že sa jej stratí z dohľadu...
a že ho už nikdy neuvidí.
Toto je pasca pre vulkanológov. Ak sa prepadne zem,
spadnete do lávy, vyletí pár iskier
a hra sa pre vulkanológa skončila.
Katiu a Maurica prekvapí telegram, ktorý ich povolá na Nyiragongo,
ich milovanú sopku, ktorú preskúmali pred štyrmi rokmi.
ZAIRSKÁ REPUBLIKA, 1977
URGENTNÝ TELEGRAM 10. JANUÁRA ,10:00 HOD.
LÁVOVÉ JAZERO SOPKY NYIRAGONGO SA VYLIALO DO OKOLIA
OHROZUJE MESTO GOMA. STOP.
Sopka Nyiragongo, ktorá sa zdala byť taká neškodná, sa vyliala za pár minút
ako vaňa s dierou na dne, ktorá rozsieva smrť naokolo.
Katia a Maurice vedeli o možnosti takýchto ničivých následkov.
Toto je však prvýkrát, čo také niečo zažívajú na vlastnej koži.
Prúdy lávy boli veľmi rýchle.
Ich rýchlosť dosahovala približne 60 až 70 kilometrov za hodinu.
Stalo sa to ráno, keď boli mnohí ľudia
na ceste na trh.
Myslíme si, že prúdom lávy bolo zasiahnutých asi 100 ľudí.
Veľmi nezvyčajná erupcia.
Toto sú dokonalé odtlačky sloních tiel.
Do lávy sa otlačili dokonca aj chobot a chvost.
Na tento šok ich nemohol pripraviť žiaden vedecký výskum.
Výstižný je skôr jazyk záhad.
Nachádzajú sa v diabolskom kotli, v portáli do pekla.
Alebo sa nachádzajú medzi bojujúcimi duchmi sopky,
ako hovoria príbehy ich priateľov v meste Goma.
Predstavujem si, ako asi vyzeráme zhora.
Smiešny zástup malých mravcov, ktorí sa šplhajú na chrbát obrovského obra
a arogantne si hovoria,
vyleziem na teba, aby som ťa pochopil
a odhalil tvoje tisícročné tajomstvá,
aby veda spravila pokrok!
Aké veľké sú ambície a márnivosť človeka?
Snažíme sa byť svedkami tejto sily,
ale ľudské oko nedokáže vidieť geologický čas.
Naše životy sú v porovnaní so životom sopky iba okamihom.
Pokiaľ ide o vedecké objavy,
napríklad ako funguje sopka alebo prečo je Zem horúca,
všetko je v podstate neznáme. Takmer nič nevieme.
Pre Katiu a Mauricea
je neznáme niečo, čoho sa netreba báť, ale niečo, čomu treba ísť v ústrety.
Chcem ísť bližšie, až do útrob sopky.
Jedného dňa ma to zabije, ale to ma vôbec netrápi.
Niežeby som pokúšala smrť, ale v tomto momente
mi na nej vôbec nezáleží.
Fascinácia nebezpečenstvom? Možno.
Len 52-ročná...
INDONÉZIA 1979
...mladá indonézska sopka začína zúriť.
Katia a Maurice sa k nej vyberú.
V roku 1883 vybuchla matka tejto mladej sopky, Krakatau.
Jej výbuch vyvolal takú silnú cunami,
že zmietla susedné pobrežia a zabila 36 417 ľudí.
Z morského dna takisto vytrhla tento koral
a holandskú koloniálnu loď zaparkovala vyše tri kilometre do vnútrozemia.
Popol cestoval svetom a zintenzívnil západy slnka, ktoré ohromili
vedcov a umelcov, najmä nórskeho maliara,
ktorý prirovnal západy slnka k obrazu Výkrik.
Potom sa sopka zrútila do mora,
aby neskôr znova ožila ako sopka Anak Krakatau.
Hneď, ako sme prišli na pláž, sopka vybuchla.
Všetci ušli a nechali nás s Katiou na ostrove samých.
Každé tri či štyri minúty nasledovali úžasné explózie.
Boli sme tam len my dvaja a 24 hodín denne
musel jeden z nás sledovať sopečné bomby.
Sú červené, takže ich oblúky je v noci na oblohe ľahko vidieť.
Videli sme, či bomba smeruje na nás
a v poslednej sekunde sme toho, kto spal, presunuli do bezpečia.
Váhame.
Ideme bližšie? Alebo nasadneme na loď a ujdeme?
Rozhodli sme sa pokračovať.
Približovanie sa k obrovi je lákavé,
najmä, keď neviete, či vás chytí.
Nemohla by som žiť s niekým,
kto by so mnou nezdieľal lásku k sopkám.
Katia a Maurice musia byť úplne zladení.
Akákoľvek chyba, ktorú by spravil jeden z nich, by mala následky pre oboch.
Ale Maurice svoju prácu nemôže robiť bez Katie.
Ani Katia bez Mauricea.
A spolu sú tam pre sopku,
ktorá je ľahostajná k ich obdivu.
Musíte mať pevné nervy a nemôžete ľahko panikáriť.
Povedzme, že moja manželka sa zraní.
Neumrie, ale zraní sa. Nič pre ňu nemôžem urobiť.
Som tam s ňou, ona zomiera a nemôžem urobiť nič.
Je to hrozné.
Katia a Maurice vedia, že ich tieto skaly prežijú.
Nie sú nábožní.
Vravia, že sú vedcami.
„Máme tento jeden krátky život a potom sa vrátime do zeme.“
Katia vo svojom krátkom živote sníva, že zostarne
so sopkou a preskúma každý jej kamienok.
Máte sen, ktorý ste ešte neuskutočnili?
Áno, je ich veľa. Všetky erupcie, ktoré sme ešte nevideli!
Maurice sa túži dostať bližšie k ohňu. Nech sa deje čokoľvek.
Raz napísal...
Možno potrebujete istú filozofiu o existencii,
ak chcete zdolať týchto sopečných obrov. Moja je jednoduchá.
Preferujem intenzívny a krátky život pred monotónnym a dlhým.
Kamikadze existencia v kráse sopečných zážitkov.
Mám veľmi seriózny plán, o ktorom snívam už od detstva.
Chcem sa v kanoe plaviť lávou 15 kilometrov.
Ak to bude možné, spravíme to tu na Havaji.
Robím všetko pre to, aby som to uskutočnil.
Kanoe bude ako kapsula z programu Gemini,
z vrstvy titánovej zliatiny a izolačných tehál na spodku.
Kapsulu do lávy spustí helikoptéra
a my sa budeme lávovou riekou plaviť až do mora.
Maurice pripravuje tento plán na základe iného dobrodružstva s loďou
počas ich prvej cesty do Indonézie v roku 1971.
Tu študovali najväčšiu zásobáreň kyseliny sírovej na svete.
Naším nápadom bolo plaviť sa po jazere z kyseliny sírovej.
Pripadalo mi to ako zábava, keďže to nikto predtým neskúsil.
Katia bola úplne proti. Je geochemička.
Michel Wolff a ja, dvaja chemici, sme sa odmietli zúčastniť.
Boli sme si až príliš vedomí rizík. Je to predsa koncentrovaná kyselina!
Boli to nakoniec geológovia, ignoranti, ktorí sa
vydali na plavbu po kyselinovom jazere.
Na blšom trhu sme si za 100 frankov kúpili nafukovaciu loďku.
Bola z druhej ruky. Novú sme si kúpiť nechceli.
Nie sme predsa úplní idioti.
Nemali sme obavy.
Možno zo začiatku, no bolo to aj veľmi vzrušujúce.
Vždy rád robím to, čo mi iní zakážu.
Kyselina náhle rozožerie oceľový kábel
a fľaštička na vzorky sa ocitne na dne jazera.
Táto misia sa končí.
Protivietor ich odveje ďalej od brehu.
A oni sa nasledujúce tri hodiny snažia dostať späť.
Katia zúri.
Nechcem filozofovať, ale Nietzsche povedal,
„Hlupák je ten, kto stratil všetko okrem rozumu.“
Vybrali ste sa na jazero
študovať jeho zloženie v gumenej loďke?
Chemici z nášho tímu, ktorí vedia, čo sú to kyseliny, odmietli ísť.
Išli iba nerozmýšľajúci geológovia. Pred plavbou si pripijeme!
Časom Maurice zdokonalil svoj imidž Mauricea Kraffta.
Volajú vás sopečný diabol.
Áno, mám rohy.
Je to najkrajší fenomén, najúžasnejší prírodný úkaz.
Otvorené more je v porovnaní s týmto nič!
S Katiou si zo seba vedia uťahovať.
Koľko sopiek ste za posledných 20 rokov pozorovali?
Katia ich videla 170 a ja 150.
Videla ich o 20 viac ako ja. To robí v našom vzťahu neplechu.
Ľudia vravia, že vraj ste celkom vulkanický pár.
Ja nie som filmár. Som cestujúci vulkanológ,
ktorého prinútili filmovať, aby mohol cestovať.
Napriek Mauriceovým slovám ich zábery hovoria o niečom inom.
Ako napríklad ukážu, že ich práca je vyčerpávajúca?
Žeby takto?
Alebo takto?
Ako ukážu, ako hľadia do rokliny?
Zrejme takto.
Ako ukážu geologickú mierku?
Zábermi, ako sú tieto?
A čo toto?
Prečo zachytili tento moment?
Načo bol? Alebo pre koho?
Katia a Maurice sa musia občas vrátiť do Alsaska,
aby svoje fotografie a zábery premenili na knihy a filmy.
Tu sú starousadlíkmi sveta ľudí.
Už to začína!
Keď sopky nevidím, je mi za nimi smutno.
A tak si doma vyrobím ich malé verzie.
Keby ste sa spýtali, či som šťastný, povedal by som, že určite nie.
Lebo tento svet dobre nefunguje.
Keby som mohol jesť kamene,
zostal by som na sopkách a nikdy by som z nich nezišiel.
My už nevidíme svet so všetkou jeho priemernosťou.
Rada by som bola stále na kráteroch a sebecky nad nimi rozjímala.
Aby sa mohli vrátiť späť domov na sopky, musia platiť účty.
Katia zoraďuje ich obrázky,
píše knihy a stará sa o logistiku.
Maurice dáva lekcie, objavuje sa v médiách,
márne sa pokúša naplánovať svoju plavbu po láve.
Chcem sa plaviť po tečúcej láve. Katia nechce.
Povedala, že keď vyrazím, spraví mi poslednú fotku.
Maurice takisto strihá ich filmy.
Na sopke sa človek môže postaviť prekážke
a zároveň získať vnútornú múdrosť
potrebnú pre dnešný nepokojný svet.
Ako pozorujeme tieto zábery,
na svete vybuchuje 30 sopiek. Čakajú na vás.
Loptička je vnútri...
SOPKA
Nebezpečenstvo.
Nebezpečenstvo, nebezpečenstvo...
V Spojených štátoch vulkanológ Harry Glicken
odfotí 17. mája 1980 túto fotografiu sopky Mount St. Helens.
Čo uvidíte, sú jedny z najznámejších záberov toho,
čo sa tu stane na druhý deň
o ôsmej hodine, 32. minúte a 11,4 sekunde pacifického času.
Máme tu erupciu. Odtrhne sa veľká časť.
Máme to, chlapci. Celá severozápadná časť.
Vancouver! Vancouver! Toto je ono!
Páni, karavan a auto
na juh odo mňa sú zasypaní popolom.
Zasiahne to aj mňa.
Turista, ktorý sa nachádza 53 kilometrov východne na sopke Mount Adams,
urobil tieto zábery.
Tento záber vznikol 56 kilometrov severozápadne.
Niekde ďalej zachytí 8 mm kamera toto.
Maurice a Katia
túto erupciu nenafilmovali ani neodfotografovali,
lebo ju nevideli ani nepočuli.
Zapol som televíziu a videl som reportéra,
ako rozpráva o veľkej explózii sopky St. Helens.
Povedal som Katii: „Pozri, zmeškali sme výbuchy, to je neuveriteľné!“.
Mal som chuť vraždiť.
Keď na okolitú krajinu sadol popol, Katia a Maurice sa do nej vydali.
MT. ST. HELENS JAZERO SPIRIT LAKE
Katia a Maurice strávia v popole tri mesiace
a budú monitorovať, fotografovať a študovať jeho silu.
Kúsok po kúsku spolu s ďalšími výskumníkmi
získajú jasnejší obraz udalosti, s číslami ako 2,8,
počtom kubických kilometrov krajiny, ktorá z hory ubudla.
Dvadsaťpäťtisíc, sila erupcie nameraná
v atómových bombách, ako v týchto, ktoré Spojené štáty vrhli
na Hirošimu.
Päťdesiatsedem, oficiálny počet obetí.
Nájdu aj roztopené nahrávky Davida Johnstona.
Jedným z vulkanológov, ktorí zahynuli na sopke Mount St. Helens,
bol dlhoročný priateľ David Johnston.
Nachádzal sa 10 kilometrov severne od sopky.
Zasiahol ho tlak výbuchu.
Mal len čas do rádia povedať „Vancouver! Vancouver! Toto je ono!“
Toho úbohého muža sme nikdy nenašli. Ten výbuch ho úplne zasiahol.
Prečo bol na takom nebezpečnom mieste?
Očakávali sme, že výbuch bude smerovať severne od sopky,
ale mysleli sme si, že nepôjde ďalej ako sedem alebo osem kilometrov.
V skutočnosti mal dosah až 30 kilometrov.
Bez ohľadu na to, čo objavia po výbuchu,
nebudú bližšie k zisteniu,
ako namerať kritické hodnoty pred výbuchom.
Nevieme, ako predvídať intenzitu výbuchu
a čo vyvolá moment,
kedy sa erupcia naozaj udeje,
ten konkrétny moment, kedy sa magma stane nestabilnou.
To nevieme zmerať. Stane sa to odrazu.
Od tejto chvíle sa rozhodnú venovať svoje životy tomuto druhu sopiek.
Sivé sopky. Vražedné sopky.
Zaujímajú ma viac, lebo sú menej známe,
sú nebezpečnejšie a je ťažšie sa k nim dostať.
Sú ako bomby, ktorých rozbušky sú zapálené, ale ich dĺžka je neznáma.
Oblaky popola môžu vystúpiť až do výšky 30 až 40 kilometrov,
pyroklastické prúdy, ktoré sa pohybujú rýchlosťou až 1 000 km/h
a ktoré v priebehu sekúnd zničia všetko v okolí 40 kilometrov.
Sivé sopky možno sú vražedné,
ale ich popol vytvára najúrodnejšiu pôdu na svete,
ako možno vidieť na tejto obrovskej repe.
Na rozdiel od červených sopiek, ktoré sa tvoria, keď sa dosky od seba vzďaľujú,
tie sivé sa tvoria pri nárazoch dosiek, ktoré vytvárajú stále väčší
tlak a teplotu, až kým nedôjde ku kataklizmatickému uvoľneniu.
Takéto výbuchy zaznamenala sopka Vezuv v roku 1979,
Tambora v roku 1815 a Pelée v roku 1902.
Tu vidíme celkom malú sopku Galunggung v roku 1982.
A tu sopku Una-Una v roku 1983.
Z 350 vulkanológov na svete sa iba 50 zaoberá
vybuchujúcimi, sivými, vražednými sopkami, a ja som jedným z nich.
APRÍL MÁJ JÚN
JÚL AUGUST SEPTEMBER
Pred každým výbuchom
dostane sopka triašku rovnako ako chorý človek.
Zem sa trasie kvôli zdvíhajúcej sa magme.
Takisto napuchne, akoby sa vytváral vred.
Svahy sú strmejšie, krátery sa zväčšia.
Zmení sa aj dych sopky. Je nepríjemný.
Zmení sa zloženie sopečných plynov
a zvýši sa teplota, ako keby mala sopka horúčku.
Pred výbuchom možno vidieť náznaky,
ale neexistuje žiadna istota. Načasovanie sa nedá presne určiť.
Načasovanie je v ľudskom svete všetkým.
V roku 1884 sa čas nastavil podľa strojov namiesto divokého rytmu Zeme.
Čas sa už nespoliehal na slnko, mesiac, či hviezdy,
ale na priemyselné intervaly, aby bolo možné koordinovať železničné vozne
prevážajúce minerály vytrhnuté z útrob Zeme.
NULTÝ POLUDNÍK ZÁPADNÁ A VÝCHODNÁ POLOGUĽA
Tento nový železničný čas, ktorý prijalo Britské impérium,
čoskoro zmapoval svet.
Sopka sa však naplánovať nedá.
Dĺžku rozbušky nepoznáme.
Hrá vulkanológ, ktorý ide na miesto výbuchu,
ruskú ruletu?
Keď riskuje vlastný život, je to v poriadku.
Ale keď si pokyny pýtajú autority,
poviem, že kľúčom je evakuácia.
Toto je mapa sivej sopky Nevado del Ruiz v kolumbijských Andách.
Znázorňuje hrozbu, ak sopka vybuchne. A všetko naznačuje, že sa tak stane.
Autoritám o tom podali správu aj kolumbijskí geovedci.
Táto správa zo 7. októbra 1985
uvádza, že so 100-percentnou istotou dôjde k zosuvom pôdy,
veľké nebezpečenstvo hrozí obci Armero a susedným mestám.
Katia a Maurice sú súčasťou zboru,
ktorý žiada varovné systémy a evakuačné plány.
Vedia, čo sa stane.
Ale ľudia pri moci považujú tieto plány za príliš nákladné.
14. novembra 1985 svet obletia tieto zábery.
Sopka vybuchla predošlý deň
a zosuvy pôdy v noci doslova zhltli dediny a ich spiacich obyvateľov.
Katia prichádza na miesto a Maurice dáva vo Francúzsku lekcie
a propaguje ich najnovší film.
Oficiálny počet obetí sa vyšplhal na 22 000...
a neskôr na 23 000.
Niektoré údaje hovoria o 25 000.
Presné číslo nie je známe.
Preživší neskôr spomínajú.
Pozrel som sa na rieku smerom na sopku a uvidel som veľké množstvo bahna.
Potom ma to zasiahlo, celého ma to pokrylo.
Ľudia utekali, plakali.
„Moju ženu aj syna to odnieslo.“
„Zostal som sám“ alebo „Zostali sme len dvaja.“
Našli sme kusy rúk, nôh a hláv.
Nenašli sme rodinu, ktorú sme prišli hľadať.
Katii chýba Maurice, ktorý v tom momente pravdepodobne
vyučuje o kreatívnych silách sopiek.
Po prvýkrát uvažuje nad zmyslom svojho života.
Najťažšie je, keď sa stane niečo takéto,
zničené dediny, katastrofou zasiahnutí ľudia.
Potom sa hanbíme za to, že sa nazývame vulkanológmi.
V 18. a 19. storočí bolo mnoho katastrof
s mnohými obeťami, často kvôli nedostatku informácií.
Ale ako sa to môže stať v 20. storočí, keď o tom všetci vedeli?
Mal som z toho hrču v hrdle.
Následkami výbuchu sopky Ruiz v Kolumbii 13. novembra 1985 zomrelo 22 000 ľudí.
Len kvôli tomu, že autority neverili vulkanológom.
Katia a Maurice strávili život dokumentovaním toho, ako bije srdce Zeme,
ako prúdi jej krv.
Teraz cítia, ako bijú ich ľudské srdcia, aj to, ako sa lámu.
Dávno predtým Maurice povedal...
Mám problém rozumieť ľuďom. Áno, som človek.
Neutekám pred nimi neustále.
Ale verím tomu, že životom na sopkách, ďaleko od ľudí,
sa ich naučím mať rád.
Sopky musia najprv zničiť, aby vzniklo niečo nové...
musí však tento nepoddajný cyklus vziať aj ľudské životy?
Sopky sú najkrajším úkazom prírody, ale zabíjajú.
Mojím snom je, že sopky už zabíjať nebudú.
V Armere zabili zosuvy pôdy 25 000 ľudí.
Mohli sme tomu zabrániť, ak by sme ľudí naučili evakuovať sa.
Technické záznamy ľuďom, ktorí nevedia nič o sopkách, nepomôžu.
Tak sme si povedali, že namiesto nich urobíme filmové programy.
Ak vládam ukážeme záznamy obetí, škôd, nebezpečenstva,
možno nám uveria a presvedčíme ich.
Katia a Maurice sa vydali hľadať najzriedkavejšie,
najviac smrteľné sily pre svoj nový film o sopečných rizikách.
Trvalo im celý rok, kým získali tieto zábery
aljašskej sopky Mount Augustine.
Vedeli sme, že je to nebezpečné kvôli typu pyroklastického prúdu.
Ale po prvýkrát sme sa dostali veľmi blízko, asi do 50-metrovej vzdialenosti.
Ste len muchou letiacou nad vriacim mliekom.
Bol to úplne tichý fenomén.
Ten pohľad nebol vôbec desivý.
Boli sme fascinovaní. Priťahovalo nás to ako magnet. Stále bližšie.
Hovorili sme si, že sme blázni!
Bol to pre nás jedinečný moment, a tak sme do toho rizika išli.
Kamera sa trasie, akoby sa rozhodovala, či zostať alebo ujsť.
Možno je to preto, že ich kolega Juergen Kienle
ich odtiahne od horiaceho oblaku popola
v poslednej sekunde.
O niekoľko rokov neskôr o tom bude citát v ich nekrológu,
keďže Katia aj Maurice trvali na tom, že riziká treba
vždy minimalizovať...
ale takýto druh štúdie sa musel vykonať.
Maurice raz povedal...
„Pozri, akí sme oproti sile sopky malí.“
„Jediné, čo zostane z našej cesty životom je to, čo napíšeme,
rozpovieme alebo natočíme.“
Keďže môžete kedykoľvek zomrieť...
čo po sebe zanecháte?
Videl som toľko krásnych vecí.
Mám pocit, že podľa toho, čo som zažil, mám viac ako 100 rokov.
Takže idem do situácií bez strachu.
Urobil by som čokoľvek, aby som takto mohol žiť.
Ja a Maurice robíme všetko spolu. Jeden bez druhého nemôžeme pracovať.
Som rada, keď ide predo mnou. Keďže je dvakrát taký ťažký ako ja,
viem, že kdekoľvek stúpi on, môžem aj ja.
Nasledujem ho, lebo ak by zomrel, chcem byť s ním. Tak idem v jeho stopách.
Ja som vpredu len príležitostne.
V planéte na seba v rámci nesmiernosti geologického času narazia sily,
ktoré vyvolajú jeden okamih, erupciu, ktorý navždy zmení tvar Zeme.
A v rámci dvoch miliónov rokov ľudského bytia
sa na rovnakom mieste a v rovnakom čase narodia dvaja ľudia,
ktorí milujú rovnakú vec.
A tá láska nás zblížila so Zemou.
Ahoj, Toto, tu Maurice. Ideme za erupciou do Japonska.
Je utorkové poludnie, sme na letisku.
Na sopke Unzen má dôjsť k erupcii, ktorá ma veľmi zaujíma.
Včera sme sa vrátili z Martiniqu. Premýšľali sme, že pôjdeme do Paríža,
ale dnes odchádzame do Japonska. Posielam pozdravy. Ahoj.
3. jún 1991,
Sopka Unzen sa po 200-ročnom spánku začína prebúdzať.
Hora sa od mája otriasa,
ale dnes sa v Zemi niečo pohne.
Stále dúfame, ale nemôžeme si byť istí, nič nevieme.
Hore sú veľké kusy a tie sa musia odtrhnúť, ale kedy?
Po 16. hodine začne pršať.
Popol odnáša severný vietor.
Niečo sa tentokrát zdá byť iné.
Hmla bráni Katii a Mauriceovi vo výhľade, a tak sa spolu so svojím priateľom
Harrym Glickenom presunú bližšie, aby získali lepšie zábery.
Novinár, ktorý opustil svoju kameru, zachytil tento záber.
A na tomto zábere tesne pred výbuchom vidíme
posledný záber Katie a Mauricea spolu.
Japonské orgány dali Yvesovi, kamarátovi Katie a Mauricea, túto fotografiu.
Ich urny sú uložené v chráme Shimabara,
na úpätí sopky Unzen.
V mieste návalovej vlny boli na zemi stopy naznačujúce,
že Katia a Maurice stáli vedľa seba.
Našli sa dva predmety. Kamera a hodinky,
ktorých ručičky navždy zastali o 16:18.
Sopka Mount Pinatubo vo Východočínskom mori sa otriasa.
O týždeň vybuchne najsilnejšou erupciou,
akú Filipíny dosiaľ zažili.
Evakuovaných bude 58 tisíc ľudí.
Autority vzali varovné signály vážne vďaka filmu Katie
a Mauricea o pochopení sopiek.
Vo svete, blízko francúzsko-nemeckej hranice
sa zlomy medzi Vogézami a Rýnom nebadateľne posúvajú, zatiaľ čo Zem spí.
Medzi mnou, Katiou a sopkami ide o príbeh lásky.
Jedna vec je istá. Nevieme si predstaviť žiť inak.
VENOVANÉ 43 ĽUĎOM, KTORÍ PRIŠLI 3. JÚNA 1991 O ŽIVOT SILOU SOPKY UNZEN.
Preklad titulkov: Lenka Elsaigh Nedvedova