Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Într-o lume rece, toate ceasurile au început să înghețe.
Soarele apunea și răsărea între viscolele și rafalele care ștergeau orice urme.
În această lume trăia un foc,
iar în acest foc, doi iubiți și-au găsit căminul.
Katia și Maurice Krafft sunt cuplul de vulcanologi
care au observat cei mai mulți vulcani activi.
DIN ARHIVELE LUI KATIE ȘI MAURICE KRAFFT
Vă doresc Paște fericit, cu Maurice și Katia Kraft.
Bună ziua!
CU: KATIA KRAFFT
Cel mai mare vulcanolog din lume e o femeie mică pe nume Katia Krafft.
ȘI MARURICE KRAFFT
Stephane, majoritatea vulcanilor se află la granițele dintre plăci.
ȘI CU MAUNA LOA
ÎN ALTE ROLURI: NYRAGONGO,
KRAFLA,
ȘI SF. ELENA.
DAR ȘI PITON DE LA FOURNAISE, UNA UNA ȘI MULȚI ALȚII
IMAGINEA: KATIA ȘI MAURICE KRAFFT
E vital să vedeți aceste imagini
și să vă lăsați purtați în acest vârtej de lavă.
- Maurice? - Bună!
Salut, băiete! Ce faci?
Sunt bine.
Vulcanul e gata, ne așteaptă.
Da.
Bun…
Katia?
Ea e Katia, iar el e Maurice.
Suntem în 1991, pe 2 iunie. Mâine va fi ultima lor zi.
Vor lăsa în urmă mostre.
Cuvinte.
Sute de ore de filmare.
Mii de fotografii.
Ș un milion de întrebări.
Ce vorbiți când sunteți pe stânci?
Katia vorbește doar despre mâncare. Asta o interesează.
Există multe cupluri de vulcanologi în lume?
Eu nu știu dacă există altul.
Cuplurile de vulcanologi sunt foarte rare.
Vulcanologii sunt oamenii care studiază vulcanii activi.
Nu cred că există alte cupluri. Sau poate nu știm noi.
Dar mi-ar fi milă de ei.
E greu ca vulcanologii să locuiască împreună. E vulcanic!
Erupem des.
Zilele trecute a venit în grabă pe un con activ.
- Pe Mauna Loa. - Se răcea,
așa că se formau fisuri în con.
- Așa că a căzut într-o gaură. - Ea m-a împins.
S-au cunoscut acum 19 ani,
în 1966.
Nu se știe clar când s-au întâlnit prima dată,
iar pozele de la începutul relației sunt foarte puține.
Există doar această poză.
Și aceste clipe „roz” de câțiva ani mai târziu.
Părți ale poveștii lui Katia și Maurice rămân pierdute în timp.
Fiindcă în iubire există mistere.
Te îndrăgostești puternic de ce cunoști.
Dar și mai puternic de ce nu cunoști.
Într-o poveste, Katia și Maurice s-au întâlnit întâmplător pe o bancă,
la Universitatea din Strassbourg.
Haroun Tazieff, cred că-l cunoașteți. Tocmai a lansat un film.
În a doua poveste, s-au cunoscut la filmul vulcanologului Haroun Tazieff.
Dar cea mai detaliată relatare e o întâlnire pe necunoscute, la o cafenea.
I-au apropiat primele lor iubiri, Muntele Etna și Muntele Stromboli.
Katia, o rebelă trimisă la o școală pentru fete indisciplinate,
și-a convins părinții s-o ducă la vulcanii din Italia.
Prima mea erupție cu fluxuri de lavă și erupții a fost pe Muntele Etna.
Această lume de stânci și de minerale.
Seara, e foarte frumos să observi cum lava se scurge.
Prima impresie la vederea acestui pământ viu
mi-a confirmat ceea ce mi-am imaginat și am citit.
Am fost cu tatăl pe Stromboli când aveam șapte ani și am fost fascinat.
Pământul m-a interesat mereu. Uneori, trăiam în epoca dinozaurilor,
alteori, în epoca trilobiților. Eram înnebunit după asta când eram copil.
Maurice se va întoarce pe Stromboli la vârsta de 19 ani,
simțind, în același timp, și fericire, și tristețe.
Katia înțelege această singurătate. Și ea e singură.
Au crescut printre dărâmături, în Alsacia postbelică,
așa că lumea li se părea nesigură și incertă.
S-au refugiat în misterele naturii.
Visau, fiind despărțiți de doar 20 km.
Liniile de falie ale Vosgilor și Rinului se mișcau imperceptibil sub ei.
La sfârșitul acestei versiuni, cafeneaua se închide și începe să plouă.
Vor fi împreună pentru totdeauna.
Pe 19 noiembrie 1967,
un avion de vânătoare american a lansat două bombe
de-a lungul graniței de sud din Vietnam,
teritoriu înainte colonizat sunt numele de Indochina Franceză.
Peste o săptămână, Katia și Maurice participă la protestele anti-război.
A doua zi, au apărut pe prima pagina a ziarul „L'Humanité”.
Dar dorința umană de putere începe să se simtă deșartă și absurdă,
în comparație cu puterea Pământului.
Atât eu, cât și Katia, ne-am apucat de vulcanologie
fiindcă am fost dezamăgiți de umanitate.
Iar vulcanul fiind mai puternic ca omul, era exact ce ne trebuia.
Era ceva ce depășea înțelegerea umană.
Dar și revoluția plăcilor tectonice
și domeniul vulcanologiei își găseau locul.
Descoperirea și confirmarea
teoriei plăcile tectonice și a derivei continentale
e la fel de importantă ca descoperirea atomului în fizică.
Au devorat fiecare ipoteză, fiecare mit,
tot ce au cules până atunci din arhivele Pământului.
Adevărurile…
fragmentele…
întrebările.
S-au întrebat ce formează și ce reformează lumea.
Au tânjit să se apropie de aceste mistere.
ISLANDA 1968
Cu bani din subvenții și o mașină primită ca donație,
Katia și Maurice merg pe vulcanii din Islanda,
cu prietenul lor Roland.
Katia e geochimista, Maurice e geologul.
Singuri, doar ar fi putut visa la vulcani.
Împreună, pot ajunge la ei.
Însă mașina li se strică de 27 de ori.
Apoi nu mai pornește deloc.
Iar Maurice cade într-un gheizer.
Un actor va citi descrierea realizată de Katia.
Mi-am terminat măsurătorile.
Erau urme de hidrogen sulfurat și puțin acid clorhidric.
Am fost bucuroasă de rezultate, așa că m-am dus la Maurice.
La ce se uita cu atâta interes?
Pielea de la glezna dreaptă i se cojește ca o ceapă.
Da, m-am ars la piciorul drept, în noroiul fierbinte.
Avea 140 de grade. Ăsta e botezul unui vulcanolog.
Fără să fie descurajați, și-au petrecut următoarele veri
studiindu-și prietenii comuni, Etna și Stromboli.
Au adus și alți prieteni umani.
Își spuneau „L'Équipe Vulcain”.
ECHIIPA VULCAN
Prelevarea de probe de gaze în fiole e o operațiune delicată.
Există multe piedici.
La urcare, purtăm pantaloni. La coborâre, rămânem în chiloți.
Katia și Maurice sunt interesați de alchimia ciudată a elementelor,
combinația de minerale, căldură, gaz și timp care determină o erupție.
S-au întrebat ce face inima Pământului să bată.
Fluxul său sanguin?
Au studiat, au examinat și-au pus întrebări.
Katia și Maurice au început să afle secrete ale planetei,
pe care puțini le cunosc.
Înțelegerea e celălalt nume al iubirii.
Odată ce vezi o erupție, nu mai poți trăi fără ea,
fiindcă e atât de grandioasă și puternică.
Printre aceste elemente neîmblânzite, ai senzația că ești un nimic.
În 1970, Katia și Maurice se căsătoresc în cadrul unei ceremonii restrânse.
Își fac luna de miere pe insula vulcanică Santorini,
care se credea că era amplasarea secretă a Atlantidei.
Katia și Maurice decid să nu aibă copii.
„De acum înainte, viața noastră vor fi vulcanii,
vulcanii, vulcanii”, a spus Maurice.
Nu, nu e deloc un film de science-fiction.
Sunt doi vulcanologi tineri care dansează pe marginea unui vulcan.
Ei sunt Katia și Maurice Krafft.
DESTINAȚIA AVENTURII
AZI: OMUL ȘI VULCANII
Ce e o bombă vulcanică?
O bombă vulcanică e o rocă ejectată de vulcan, adesea sub formă de lavă.
E mai ușor să vă arăt. Asta e o bombă dintr-un vulcan.
E grea?
Pot avea și câteva tone. Dar asta are doua un kg sau două.
Nu va fi deloc plăcut dacă-ți va cădea în cap.
Maurice Krafft, vulcanii au personalități diferite?
Ați încercat să-i clasificați?
Clasificarea vulcanilor trebuie interzisă.
Nu poți clasifica un vulcan, fiecare are o personalitate unică.
Nu vreau să fiu rău,
dar bătrânii și academicienii clasifică lucrurile,
obligând o generație să le urmeze modelele.
Nu există adevăr în așa ceva.
E mai bine să studiezi fiecare vulcan în parte
și să eviți clasificările abuzive.
E un produs care încetinește selectiv gazele.
Când un amestec gazos intră în dispozitiv…
Noul domeniul al vulcanologiei și-a găsit două vedete tinere.
Ați adus niște mostre care sunt foarte frumoase
și foarte colorate, pentru cei cu televizoare color.
Aparatul de filmat îi iubește.
Dar și ei își iubesc aparatele de filmat.
Fotografia e un mijloc de a-și aminti, de a revizita,
și de a-și lungi timpul petrecut cu vulcanii.
- Filmați toate expedițiile? - Da, e o modalitate de a-i observa.
Apoi, ne putem uita iar la imagini, ca să le studiem,
fiindcă totul se petrece prea repede în fața noastră.
Aceste poze ne arată traiectoria parabolică
a bombelor vulcanice ejectate din Stromboli.
Asta ne arată cum lava e întinsă în vată de sticlă numită „Părul lui Pele”.
Iar această filmare ne ajută să vizualizăm teoria plăcilor tectonice.
Vulcanologie e o știință a observației.
Cu cât se aproprie mai mult, cu atât văd mai multe.
Sunteți considerați „artiști vulcanologi ambulanți”?
Americanii ne-ar spune „freelance”.
Dar e adevărat, suntem ca niște artiști ambulanți,
Alergători pe vulcani.
Trăim după ritmul Pământului, iar Pământul decide unde vom merge.
Katia, ai senzația că sunteți marginalizați?
Eu, personal, nu simt așa ceva.
Dar unii colegi ne privesc ca pe niște ciudați.
Imediat ce un vulcan se trezește, acești ciudați sunt anunțați
de o rețea de prieteni și ghizi, care-i ajută
să ajungă la cratere cât se poate de repede.
ZAIR, 1973
Maurice și Katia încep expediția pe Nyiragongo,
un vulcan aflat între două plăci divergente.
Ghidul lor e colegul Jacques Durieux.
Ajungi la gura vulcanului, apoi trebuie să intri în gura vulcanului.
Așa că vei coborî.
Nu prea mult, 300 m. Dar stâncile sunt dificile.
Multe fumarole au trecut pe-acolo, așa că nu sunt rezistente.
Asta va fi casa lui Maurice și Katia pentru următoarele două săptămâni.
Iată ce-a scris Katia mai târziu:
„Contemplăm, stând la marginea abisului.
„Fenomenele, implacabile, ne fac să tremurăm.”
Dintr-o dată, în câteva secunde, lava se prăbușește în jos.
Maurice a spus că suntem nebuni să rămânem aici.
Dar, cu toate astea…
rămânem.
Curiozitatea e mai puternică ca frica.
La final, Katia și Maurice vor ieși din crater nevătămați și încurajați.
Nu e foarte greu să te apropii atât de mult de vulcani.
Acești vulcani roșii sunt liniștiți.
În imensul univers care e clasificarea vulcanilor,
cei doi vor adopta două clase generale.
Roșii…
și gri.
Vulcanii cu lavă curgătoare sunt cei roșii, cei frumoși.
Iar cei gri sunt cei ucigași, cei explozivi.
Vulcanii roșii, cum ar fi Nyiragongo, apar după separarea plăcilor tectonice
sau pot fi puncte fierbinți pe fundul oceanelor.
Magma se ridică și umple găurile deschise de mișcarea Pământului,
creând pământuri noi.
Vulcanii roșii sunt bazaltici.
Efuzivi.
Și fierbinți până la 1.200 de grade Celsius.
E foarte dificil să fii ucis pe un vulcan roșu.
Lava se scurge ca printr-o pâlnie, printr-o vale, ca un râu.
Știm unde se duce.
Nu e mai periculos decât un drum din Belgia sau de oriunde altundeva.
Vorbesc serios! E o problemă de risc calculat.
Nu e foarte bună. De obicei, o fac mai bine.
Cu timpul, ați devenit mai rezonabili sau dimpotrivă?
- Avem opinii diferite. - Katia e mai rezonabilă?
Acum nu mai facem greșelile pe care le făceam la început.
Cum ar fi să ne aventurăm într-un crater
și doar mai târziu să ne dăm seama ce s-ar fi putut întâmpla.
Așa că suntem mai rezonabili.
Nu, tu ești.
Katia și Maurice au și opinii diferite.
Katia e ca o pasăre.
Maurice e un elefant de mare.
Katia a atrasă de detalii, de interconexiunea lucrurilor.
Maurice e atras de ce e singular și grandios.
Ambii observă lumea, dar în felul lor distinct.
Katia, cu aparatul de fotografiat, captează un moment printr-un cadru.
Maurice urmărește mișcarea…
înregistrând un șir de secunde, fiecare având 24 de cadre.
Vrea să surprindă fiecare detaliu, fiindcă spectacolul ar putea dispărea.
Dar asta îl face să cutreiere…
și să cutreiere…
și să cutreiere.
Cea mai mare frică a Katiei e că se va pierde
și că nu-l va mai vedea vreodată.
Asta e capcana vulcanologului. Dacă pământul se prăbușește,
vei cădea în lavă și vei lua foc.
Vulcanologul nu va mai exista.
O telegramă surpriză îi cheamă pe cei doi la Nyiragongo,
iubitul lor vulcan, pe care l-au cunoscut acum patru ani.
ZAIR, 1977
TELEGRAMĂ URGENTĂ 10 IANUARIE, ORA 10:00
LACUL DE LAVĂ AL NYIRAGONGO S-A REVĂRSAT
ȘI AMENINȚĂ ORAȘUL GOMA. STOP.
Nyiragongo, care părea a fi benign, s-a golit în câteva minute
ca o cadă cu o gaură, semănând moarte peste tot.
Katia și Maurice știau că o asemenea distrugere era posibilă,
dar a fost prima dată când au văzut-o.
Fluxurile de lavă erau foarte, foarte rapide.
Se scurgeau cu 60 sau 70 km/h.
S-a întâmplat dimineața, când mulți oameni erau pe drum,
mergând la piață.
Credem că în jur de 100 de oameni au fost uciși de fluxul de lavă.
A fost o erupție foarte neobișnuită.
Acestea sunt amprente perfecte al corpurilor elefanților.
Chiar și trompa și coada au rămas imprimate în lavă.
Nicio cercetare științifică nu i-ar fi putut pregăti pentru acest șoc.
În schimb, limbajul mitului pare potrivit.
Erau în cazanul diavolului, portalul spre iad.
Sau au fost prinși în mijlocul spiritelor războinice ale vulcanului,
potrivit poveștilor prietenilor lor din Goma.
Îmi imaginez ce spectacol oferim, dacă am fi văzuți de sus.
O coloană ridicolă de furnici minuscule urcând încet pe spatele bestiei gigantice
și spunându-i cu aroganță:
„Urc pe tine ca să te înțeleg,
„să-ți smulg secrete milenare,
„ca știința să poată progresa”.
Cât de mare e ambiția și vanitatea oamenilor?
Încercăm să fim martorii acestei forțe,
dar ochiul uman nu poate sesiza timpul geologic.
Durata vieții noastre e infimă, în comparație cu cea a unui vulcan.
Dacă vorbim despre descoperirile științifice…
Cum funcționează vulcanii, de ce Pământul e fierbinte…
Practic, totul e necunoscut. Nu știm aproape nimic.
Pentru Katia și Maurice,
necunoscutul nu e ceva de temut, ci e o destinație.
Vreau să mă apropii tot mai mult de buricul unui vulcan.
Într-o zi mă va omorî, dar lucrul ăsta nu mă deranjează.
Nu e vorba că flirtez cu moartea, dar, în acest moment,
nu-mi pasă.
Să fie vorba de fascinația pericolului? Poate.
Având doar 52 de ani…
INDONEZIA, 1979
… un vulcan tânăr indonezian începe să se agite.
Katia și Maurice s-au dus să-l studieze.
În 1883, părintele lui, vulcanul Krakatau, a explodat.
A provocat un tsunami atât de puternic care a măturat
coastele vecine, omorând 36.417 persoane.
A mai smuls și acest coral de pe fundul mării
și a parcat un vas colonial olandez la 3,2 km în interior.
Cenușa a traversat globul, intensificând apusurile și fascinând
privirile savanților și artiștilor, în special, ale unui pictor norvegian
care a descris aceste apusuri ca fiind un țipăt.
Apoi, vulcanul s-a prăbușit în mare,
ca să apară iar ca un nou venit, numit Anak Krakatau.
Vulcanul a erupt chiar când am ajuns pe plajă.
Toată lumea a plecat, inclusiv Katia, iar eu am rămas singur pe insulă.
La fiecare trei sau patru minute aveau loc explozii fantastice.
Noi eram doar doi, iar timp de 24 de ore din 24,
unul trebuia să fie atent la bombele vulcanice.
Erau roșii, așa că noaptea traiectoria lor parabolică se vedea bine.
Puteam vedea dacă o bombă se îndrepta spre noi,
iar, în ultima clipă, îl mutam pe cel care dormea.
Un moment de ezitare.
Ne apropiem? Sau luăm vaporul și plecăm?
Am decis să continuăm.
Fiindcă există plăcerea de a te apropia de bestie,
fără să știi dacă te va prinde.
Nu puteam trăi cu cineva
care nu se bucură să fie în vârful unui vulcan.
Katia și Maurice trebuie să se sincronizeze perfect.
Dacă unul comite o greșeală, amândoi ar putea avea de suferit.
Dar Maurice nu poate continua fără Katia.
Nici Katia fără Maurice.
Iar împreună, sunt acolo pentru vulcan,
care e indiferent în fața adulației lor.
Trebuie să ai nervii tari și să nu te panichezi ușor.
Să zicem că soția mea va fi rănită.
Nu omorâtă, ci rănită. Eu nu pot face nimic.
Voi fi lângă ea cât va suferi, dar nu voi putea face nimic.
E îngrozitor.
Katia și Maurice știu că aceste stânci vor trăi mult mai mult ca ei.
Nu sunt religioși.
„Suntem cercetători”, spun ei.
„Avem doar o viață scurtă, apoi ne întoarcem în pământ.”
În scurta ei viață, Katia visează să îmbătrânească
alături de vulcan și să-l cerceteze în fiecare ascunziș.
Există vreun vis care nu ți s-a împlinit?
Da, multe. Există multe erupții pe care nu le-am văzut.
Maurice „arde” să se apropie cât mai mult de foc.
Odată a scris…
Poate ai nevoie de o anume filozofie existențială
ca să te măsori cu monștrii vulcanici. A mea e elementară.
Prefer o viață intensă și scurtă, în locul uneia lungi și monotone.
O existență de kamikaze în frumusețea a tot ceea ce e vulcanic.
Am încă un proiect foarte serios, la care am visat de când eram copil.
Să cobor pe un flux de lavă cu o canoe, pe o distanță de 15 km.
Dacă se va putea face, o vom face aici, în Hawaii,
și întreprind toate eforturile să realizez asta.
Canoea va fi ca o capsulă Gemini,
cu un strat de aliaj de titan și cărămizi izolatoare în partea de jos.
Un elicopter va lansa capsula în lavă,
și vom coborî până vom ajunge în mare.
Maurice a pus la cale acest plan după altă aventură cu barca,
avută în prima călătorie în Indonezia, în 1971.
Aici vor studia cea mai mare rezervă de acid sulfuric din lume.
Am vrut să navigăm pe acest lac de acid.
Mie mi s-a părut amuzant, fiindcă nimeni nu a mai făcut asta.
Katia a fost împotrivă, fiind geochimistă.
Michel Wolff și cu mine, chimiștii, am refuzat să participăm.
Eram conștienți de pericole. Doar era vorba de acid concentrat.
În final, geologii, cei inconștienți,
au navigat pe lacul de acid.
Am cumpărat cu 100 de franci o barcă pneumatică, de la un târg de vechituri
Era o barcă folosită, nu era nevoie să cumpărăm una nouă.
Nu suntem complet idioți.
Nu ne-am temut prea mult.
Sau ne-am temut la început, dar era prea incitant.
Îmi place să fac ceea ce mi se interzice să fac.
Dintr-o dată, acidul a corodat cablul de oțel
și a distrus flaconul de probă de la fundul lacului.
Misiunea s-a terminat!
Un vânt potrivnic îi împinge mai departe de țărm.
În următoarele trei ore se vor lupta să se întoarcă.
Katia e furioasă.
Nu vreau să fac filosofie, dar Nietzsche a spus:
„Un prost e cel care a pierdut totul, în afară de rațiune”.
V-ați aventurat pe suprafața lacului
ca să-i studiați compoziția, într-o barcă de cauciuc?
Dar geochimiștii echipei, care știu ce e acidul, au refuzat să vină.
S-au dus doar geologii inconștienți. Am băut înainte să plecăm.
Cu timpul, Maurice a perfecționat legenda lui Maurice Krafft.
Vi se spune Diavolul Vulcanului.
Da, am coarne.
E cel mai frumos fenomen, cel mai mare spectacol al naturii.
Nici nu se compară cu marea deschisă.
Și, împreună, el și Katia au devenit tot mai buni să-și joace propriul rol,
Câți vulcani ați observat în ultimii 20 de ani?
Katia a observat 170, iar eu 150.
Cu 20 mai mulți decât mine. Va fi o problemă în căsnicie.
Lumea spune că sunteți foarte vulcanici.
Eu nu sunt cineast. Sunt un vulcanolog ambulant,
obligat să facă filme pentru a putea hoinări.
În ciuda a ceea ce spune Maurice, filmările lor spun altceva.
De exemplu, cum pot demonstra că munca lor e istovitoare?
Poate așa?
Sau așa.
Cum ne pot arăta cum să privim adânc în abis?
Poate așa.
Cum pun în scenă scara geologică?
Cu imagini ca asta?
Dar asta?
De ce au captat imaginea asta cu puținul film avut la dispoziție?
Pentru ce sau pentru cine a fost?
Din când în când, cei doi se întorc în Alsacia,
pentru a-și transforma pozele și filmările în cărți și filme.
Aici ei sunt locuitori ai acestei lumi umane.
Gata, începe!
Când nu văd vulcanii, tânjesc după ei.
Așa că fac vulcani mici acasă.
Dacă mă întrebați dacă sunt fericit, o să spun că nu.
Fiindcă lumea nu e așa cum trebuie.
Dacă aș putea mânca pietre,
aș sta pe vulcani și n-aș mai coborî.
Nu mai vedem lumea cu atâtea mediocrități.
Aș vrea să fiu mereu pe cratere, pentru a le contempla în mod egoist.
Ca să se poată întoarce acasă, pe vulcani, trebuie să plătească facturile.
Katia cataloghează imaginile,
scrie cărțile și se ocupă de partea logistică.
Maurice merge la conferințe, apare le televiziuni
și plănuiește în zadar expediția lui cu canoea pe lavă.
Vreau să navighez pe un flux de lavă, dar Katia nu e de acord.
A spus că mi-a făcut ultima poză când am plecat.
Tot el montează filmele.
Pe vulcan, omul se poate măsura cu obstacolul,
și, în același timp, să obțină înțelepciunea interioară
necesară în lumea noastă tulbure.
În timp ce admirăm aceste imagini,
în lume erup 30 de vulcani, iar ei vă așteaptă.
Mingea e în…
VULCAN
Pericol.
Pericol, pericol…
În Statele Unite, vulcanologul Harry Glicken
face această poză a Muntelui Sf. Elena, pe 17 mai 1980,
Vom vedea unele dintre cele mai bune imagini
pentru ce va urma aici,
începând cu ora Pacificului opt, 32 minute și 11,4 secunde.
Avem o erupție. Urmează un flux uriaș.
Bine. Pe secțiunea de nord vest.
Vancouver! Asta e!
Domnilor, turistul și mașina de acolo,
la sud de mine, sunt acoperiți.
Și eu voi fi afectat.
La 53 km est, pe Muntele Adams,
un excursionist face aceste poze.
La 56 km nord vest, se face această fotografie.
Undeva mai departe, o cameră de 8 mm, înregistrează asta.
Cât despre Maurice și Katia,
nu au filmat și nu au făcut poze de la această erupție,
fiindcă n-au văzut sau auzit.
MUNTELE SFÂNTA ELENA
Am pornit televizorul și-am văzut un jurnalist
vorbind despre explozia uriașă de pe Sfânta Elena.
I-am spus Katiei: „Am ratat explozia, e incredibil”!
Am fost deznădăjduit.
În timp ce cenușa cade, Katia și Maurice își fac apariția.
LACUL MUNTELUI SF. ELENA
Katia și Maurice vor petrece trei luni printre cenușă,
monitorizând, fotografiind și studiindu-i forța.
Și, treptat, ei și colegii cercetători
vor descrie mai precis ce s-a întâmplat, folosind numărul 2,8,
numărul de kilometri cubi de teren aruncat de munte.
Sau 25.000, care a fost forța erupției măsurată
în bombe atomice, ca cea pe care SUA a aruncat-o
la Hiroshima.
Sau 57, numărul total de victime omenești.
Vor găsi și casetele topite ale lui David Johnston.
Unul din cei doi vulcanologi uciși pe Muntele Sf. Elena
a fost un prieten vechi, pe nume David Johnston.
A fost la un km nord de vulcan.
A suportat o mare parte a exploziei.
A apucat să strige în stație „Vancouver! Asta e”!
De-atunci, nu l-am mai văzut. A fost măturat complet de explozie.
De ce era într-un loc atât de periculos?
Ne așteptam ca explozia să aibă loc în nordul vulcanului,
dar nu ne așteptam să se propage mai mult de șapte, opt km.
De fapt, s-a propagat 30 km.
Indiferent ce au descoperit după explozie,
nu au reușit să înțeleagă
cum să facă cele mai importante măsurători înainte.
Nu știm cum să prezicem intensitatea unei erupții
și ceea ce o declanșează,
adică momentul când erupția începe,
momentul precis când magma devine instabilă.
Nu putem măsura asta. Pur și simplu, începe dintr-o dată.
De-acum înainte, își vor dedica viețile acestui tip de vulcan.
Vulcanul gri, vulcanul ucigaș.
Mă interesează mai mult fiindcă sunt mai puțin cunoscuți,
sunt mai periculoși și mai dificil de accesat.
Sunt niște bombe cu fitil, dar lungimea fitilului nu e cunoscută.
Există pene de cenușă care se ridică la 30 sau 40 km
și fluxuri piroclastice care se deplasează cu 100 km/h,
care distrug totul în câteva secunde, pe o rază de 40 km.
Chiar dacă vulcanii gri sunt ucigași,
cenușa lor formează cel mai fertil sol din lume,
lucru demonstrat de acest nap uriaș.
Spre deosebire de vulcanii roșii, care se formează prin separarea plăcilor,
cei gri apar când plăcile se lovesc, determinând presiunea și căldura
să se acumuleze până la o descărcare cataclismică.
Cele mai importante erupții de acest fel au fost Vezuviul, în anul 79,
Tambora, în 1815, și Pelée, în 1902.
Iată și o explozie relativ mică, Galanggung, în 1982.
Aici e Una-Una, în 1983.
Din cei 350 de vulcanologi din lume, doar 50, eu fiind unul dintre ei,
s-au specializat în vulcanii explozivi, cei gri, cei care ucid.
TEMPERATURA: 256 °C
APRILIE, MAI, IUNIE
IULIE, AUGUST, SEPTEMBRIE
Înaintea fiecărei erupții vulcanice,
vulcanul are frisoane, ca un om bolnav.
Pământul tremură din cauza magmei care se ridică.
În plus, se umflă, ca un abces.
Pantele devin mai abrupte, iar craterele devin mai mari.
Se schimbă și respirația vulcanului. Devine urât mirositoare.
Gazele vulcanice își schimbă compoziția,
iar temperatura crește, ca și când ar avea febră.
Poate că există semne înainte de erupție,
dar nimic nu e sigur, nu se știe momentul precis.
Iar sincronizarea e totul în lumea umană.
În 1884, timpul s-a setat după mașinării, nu după ritmul Pământului.
Nu mai era indicat de soare, lună sau stele,
și se baza pe intervale bine stabilite, pentru a coordona vagoanele
care transportau minerale extrase din Pământ.
PRIMUL MERIDIAN
Adoptat de Imperiul Britanic, acest „mers al trenurilor”
a cartografiat globul.
Dar un vulcan nu poate fi programat.
Niciodată nu se știe lungimea fitilului.
Vulcanologul care merge la locul unei erupții
nu joacă cumva o ruletă rusească?
E în regulă dacă-și riscă doar propria viață.
Dar când autoritățile îl întreabă ce să facă,
eu le spun să evacueze de fiecare dată când am dubii.
Asta e harta lui Nevado del Ruiz, un vulcan gri din Anzii Cordilieri.
Ne arată pericolele în caz de erupție. Și există multe semne că va erupe,
așa cum geologii din Columbia au informat autoritățile.
Acest raport, trimis pe 7 octombrie 1985,
afirmă că există șanse de 100% de apariție a torentelor de noroi,
satul Amero și orașele vecine fiind în mare pericol.
Katia și Maurice sunt printre cei
care solicită sisteme de avertisment și planuri de evacuare.
Ei știu ce se va întâmpla.
Dar autoritățile consideră că aceste planuri sunt prea scumpe.
Pe 14 noiembrie 1985, aceste imagini au circulat în lume.
Vulcanul a erupt cu o zi înainte,
iar torenții de noroi au înghițit satele noaptea, când locuitorii dormeau.
Katia a sosit, în timp ce Maurice organiza conferințe în Franța,
pentru a-și promova ultimul film.
Numărul oficial de decese a urcat la 22.000,
iar apoi la 23.000.
Unii spun chiar 25.000.
Numărul exact nu e cunoscut.
Supraviețuitorii aveau mai târziu să povestească.
Am privit în susul râului spre munte și am văzut atât de mult noroi.
Apoi, m-a lovit și m-a acoperit.
Lumea fugea și țipa.
„Mi-a luat fiul! Mi-a luat soția!”
„Doar eu am mai rămas!” Sau „Doar noi doi am rămas”.
Am găsit bucăți de brațe, picioare sau capete.
N-am găsit familia pe care am venit s-o căutăm.
Katia tânjește după Maurice, care ține o conferință
despre puterile creatoare ale vulcanilor.
Pentru prima dată, se îndoiește de scopul ales în viață.
E cel mai greu când apar genul acesta de probleme,
când satele sunt distruse, când oamenii sunt sinistrați.
Atunci ne e rușine să ne numim vulcanologi.
În secolele XVIII și XIX au existat dezastre uriașe,
cu multe victime, cel mai adesea, din cauza lipsei de informații.
Dar cum e posibil în secolul XX, când toată lumea știa?
Mi-a rămas ca un nod în gât.
Au fost 22.000 de morți la Ruiz, în Columbia, pe 13 noiembrie 1985.
Singura cauză fiind că autoritățile n-au crezut vulcanologii.
Katia și Maurice și-a petrecut viața documentând cum bate inima Pământului
și cum îi curge sângele.
Acum simt cum inimile lor bat și se frâng.
Cu mult timp în urmă, Maurice a spus…
Mi-e greu să înțeleg oamenii. Deși eu sunt om.
Nu fug mereu de ei.
Dar cred că, locuind pe vulcani, departe de oameni,
voi ajunge să iubesc oamenii.
Vulcanii trebuie să distrugă ca să creeze.
Dar acest ciclu insubordonat trebuie să ia și vieți?
Vulcanii sunt cel mai frumos fenomen din natură, dar ucid.
Unul dintre visele mele e ca vulcanii să nu mai omoare.
La Armero, torenții de noroi au ucis 25.000 de oameni.
Am fi putut evita asta dacă am fi învățat oamenii să evacueze.
Rapoartele tehnice nu înseamnă nimic pentru cei ce nu se pricep la vulcani,
așa că ne-am gândit să facem filme.
Dacă arătăm guvernelor imagini cu victimele, cu pagubele, cu pericolele,
poate ne vor crede, poate îi vom convinge.
Katia și Maurice au plecat în căutarea celor mai rare și mortale forțe
pentru un film nou despre pericolele vulcanilor.
Le-a luat un an întreg să filmeze aceste imagini,
pe Munții Augustine, din Alaska.
Știam că era periculos, din cauza fluxului piroclastic.
Dar, pentru prima dată, ne-am apropiat la 50 m.
Erai doar o muscă pe o cratiță cu lapte fierbinte.
A fost un fenomen complet silențios.
Nu a fost deloc înfricoșător.
Am fost fascinați. Ne-am apropiat tot mai mult, ca un magnet,
spunând că suntem complet nebuni.
A fost un moment unic, așa că ne-am spus că putem risca.
Camera tremură ca și cum ar telegrafia dacă să rămână sau să fugă.
Poate din cauză că, colegul lor, Juergen Kienle,
e pe cale să-i tragă în ultima secundă de lângă norul de cenușă în flăcări.
Peste câțiva ani, necrologul lor va dezvălui că acesta
e momentul când Katia și Maurice au insistat că riscul
ar trebuie să fie mereu minimizat,
dar, că acest studiu de îndeaproape, trebuia făcut.
Maurice a spus odată:
„Uitați cât de mici suntem noi oamenii, împotriva acestei forțe vulcanice.
„Singurul lucru care va rămâne din viața noastră e că putem scrie,
„spune povești și face filme.”
Când poți muri în orice clipă,
ce lași în urma ta?
Am văzut o mulțime de lucruri frumoase.
Simt că am 100 de ani la câte am văzut.
Sincer, merg fără frică.
Aș face orice ca să continui să trăiesc așa.
Eu și Maurice facem totul împreună. Nu putem lucra unul fără altul.
Îmi place când merge înaintea mea. E de două ori cât mine,
așa că știu că pot călca pe unde a călcat el.
Îl urmez fiindcă, dacă e să moară, vreau să fiu cu el. Așa că-l urmez.
Ocazional, stau și eu în față.
Un set de forțe se ciocnesc în interiorul planetei,
de-a lungul enormității timpului geologic,
pentru a declanșa un moment, o erupție, care va remodela Pământul.
Și de-a lungul celor două milioane de ani ale umanității,
doi oameni micuți se nasc în același loc, în același timp,
și iubesc același lucru.
Iar acea iubire ne-a mutat mai aproape de Pământ.
Salut, Toto! Aici e Maurice. Mergem în Japonia, pentru o erupție.
E marți după-amiază, suntem la aeroport.
Erupția de la Unzen mă interesează foarte mult.
Ieri ne-am întors din Martinica. Ne gândeam să mergem la Paris,
dar mergem în Japonia. Te îmbrățișez! Pa-pa!
Trei iunie 1991,
Muntele Unzen începe să se trezească după un somn de 200 de ani.
Muntele se agita încă din mai,
dar azi, ceva se va schimba în interiorul Pământului.
Mereu sperăm, dar nu suntem siguri. Nu știm nimic.
Blocurile mari din vârf trebuie să coboare, dar când o vor face?
După ora 16:00, a început să plouă.
Cenușa suflă purtată de un vând din nord.
De data asta, ceva pare diferit.
Ceața le obturează vederea, așa că Katia și Maurice se apropie,
cu prietenul lor, Harry Glicken.
Un jurnalist care și-a abandonat camera, a surprins această imagine.
Există și acest moment, chiar înaintea exploziei.
Ultima imagine cu Katia și Maurice împreună.
Autoritățile japoneze i-au dat poza asta lui Yves, prietenul lui Katia și Maurice.
Urnele lor se odihnesc în Templul Shimabara,
la poalele Muntelui Unzen.
Lână locul unde s-a produs descărcarea, urmele de pe pământ indică
că Katia și Maurice erau unul lângă altul.
S-au recuperat două obiecte. O cameră de filmare și un ceas,
care avea limbile blocate pentru totdeauna la ora 16:18.
Dincolo de Marea de Est a Chinei, Muntele Pinatubo tremură.
Într-o săptămână, va exploda,
iar Filipine va vedea cea mai spectaculoasă erupție vulcanică.
Vor fi evacuați 58.000 de oameni.
Oficialii au luat avertismentele în serios,
datorită filmelor lui Maurice și Katia, despre înțelegerea vulcanilor.
În lume, lângă granița franco-germană,
liniile de falie ale Vosgilor și Rinului se deplasează imperceptibil,
sub un pământ adormit.
E o poveste de iubire între mine, Katia și vulcani.
Ceea ce e sigur, e că nu ne putem imagina o altfel de viață.
DEDICAT CELOR 43 DE OAMENI CARE ȘI-AU PIERDUT VIAȚA
PE MUNTELE UNZEN, PE 3 IUNIE 1991
Subtitrarea: Marius Sechea