Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
I en kald verden begynte alle klokkene å fryse.
Solen kom og gikk mellom snøstormer og vindkast, slettet referansepunkter.
I denne verdenen var det en ild,
og i denne ilden fant to elskere et hjem.
Katia og Maurice Krafft, sannsynligvis verdens fremste vulkanologpar,
som hadde observert de mest aktive vulkanene.
FRA DE DYPE ARKIVENE TIL KATIA OG MAURICE KRAFFT
Jeg ønsker dere god påske med Maurice og Katia Krafft.
Hallo.
Verdens fremste vulkanolog er en liten kvinne ved navn Katia Krafft.
Ser du, Stephane? De fleste vulkaner er mellom jordplatene.
Det viktig at dere ser disse bildene
og lar seg rive med lavastrømmen.
-Maurice? -Hei!
Hvordan går det, gutt?
Ok.
Vulkanen er klar, den venter på oss!
Ja.
Ok.
Katia?
Dette er Katia, og dette er Maurice.
Det er 1991, 2. juni. I morgen blir deres siste dag.
De ville etterlate seg prøver.
Ord.
Hundrevis av timer med opptak.
Tusenvis av bilder.
Og en million spørsmål.
Hva snakker dere om ute på steinene?
Katia snakka kun om å spise. Det er det som interesserer henne!
Er det mange vulkanologpar i verden?
Jeg vet ikke om det finnes andre.
Vukanologpar? Det er ekstremt sjelden.
Vulkanologer er mennesker som studerer aktive vulkaner.
Jeg tror ikke det finnes andre. Eller kanskje vi ikke kjenner dem.
Men ville følt medynk med dem.
Det er vanskelig for vulkanologer å leve sammen. Det er vulkansk!
Vi får ofte utbrudd!
Her om dagen gikk han rett inn i en vulkankjegle.
-Mauna Loa. -Den hadde kjølt seg ned,
så det formet seg sprekket på denne lille kjeglen.
Han falt ned i et hull! -Hun dyttet med inn!
De møttes for 19 år siden.
I 1966.
Det finnes ikke presis dokumentasjon på dette første møtet,
og de visuelle arkivene om deres gryende romanse er små.
Det er dette bildet.
Og disse rosafargede øyeblikkene noen år etterpå.
Deler av Katia og Maurices historie er tapt for ettertiden.
Som i kjærlighet, er det mysterier.
Man faller for det man kjenner.
Hardere enn for det man ikke kjenner.
I én historie, møtes Katia og Maurice tilfeldigvis på en benk
ved Universitetet i Strasbourg.
Haroun Tazieff, jeg tror dere kjenner ham. Han har nettopp gitt ut en ny film.
I en annen, møtes de på en ny film av den kjente vulkanologen Haroun Tazieff.
Den mest detaljerte gjenfortellingen er en blind date på en café.
Knytter bånd gjennom sin kjærlighet til Etna and Stromboli.
Katia, en rebell som ble sendt på skole for uregjerlige jenter,
overbevise foreldrene sine om å ta henne med til Italias vulkaner.
Mitt første utbrudd med lavastrømmer og utbrudd var på Etna.
Denne verdenen av steiner, denne mineralverdenen.
Det er veldig vakkert når lava strømmer om kvelden.
Førsteinntrykket mitt da jeg så dette levende landskapet
bekreftet det jeg hadde forestilt meg og lest om.
Jeg dro til Stromboli med faren min da jeg var syv, og det fascinerte meg.
Jorden har alltid interessert meg. Noen dager levde jeg i dinosaurtiden,
andre dager var jeg med trilobittene. Jeg var gal etter det som barn.
Maurice returnerte til Stromboli da han var 19,
og følte på både ekstase og ensomhet.
Katia forstår ensomheten hans. Den er også hennes.
Etter å ha vokst opp i ruinene til etterkrigstidens Alsace
føltes verden utrygg og usikker for dem.
De søker tilflukt i mysteriene til den naturlige verden.
Drømmende, kun 20 kilometer unna hverandre.
Vosges og Rhinens feillinjer skifter umerkelig.
På slutten av denne versjonen stenger kafeen og det begynner å regne.
De vil aldri forlate hverandre.
19. november, 1967
slipper et amerikansk jagerfly to bomber
langs den sør-vietnamesiske grensen,
området en gang kolonisert som Fransk Indokina.
Én uke senere, i Paris, protesterer Katia og Maurice mot krigen.
Neste dag dukker de opp på forsiden til L'Humanité.
Men menneskelig jakt etter makt begynner å føles forfengelig og absurd
sammenlignet med Jordens makt.
Både Katia og jeg ble interesserte i vulkanologi
fordi vi var skuffet over menneskeheten.
Og siden en vulkan er større enn menneskene, var det det vi trengte.
Noe bortenfor menneskelig fatteevne.
Det er også den tektoniske revolusjonen
og at vulkanologien finner sin form.
Oppdagelsen og bekreftelsen
av platetektonisk teori og kontinentaldrift
er like viktig som oppdagelsen av atomet for fysikken.
De fortærer hver eneste hypotese, hver eneste myte.
Alt som har blitt skimtet så langt fra Jordens arkiver.
Sannhetene...
fragmentene...
spørsmålene.
De lurer på hva som former og reformer verden.
Disse mysteriene lengter de etter å nærme seg.
Med akkurat nok stipendpenger og en donert bil,
Leter Katia og Maurice i Islands vulkaner
med vennen deres, Roland.
Katia er geokjemiker, Maurice er geolog.
Alene kunne de kun drømme om vulkaner.
Sammen kan de nå frem til dem.
Men bilen bryter sammen 27 ganger.
Så krasjer den.
Og Maurice havner i varmt vann.
Her leser en skuespiller Katias beskrivelser.
Jeg ferdigstilte målingene mine,
spor etter hydrogensulfat, og litt saltsyre.
Fornøyd med resultatene går jeg bort til Maurice.
Hva ser han så interessert på?
Huden på den høyre ankelen hans blir skrelt av som på en løk.
Ja, det høyre kneet mitt ble brent i varm gjørme.
140 grader, varmt nok for meg! Det er en vulkanologs dåp.
Uavskrekket tilbringer de de neste somrene
på å studere sine felles venner, Etna og Stromboli.
De tar også med seg flere menneskevenner.
L'Équipe Vulcain, kaller deg seg selv.
VULKANLAGET
Det er en delikat operasjon, å ta prøver av disse gassene.
Det er mange tilbakeslag.
Vi klatrer opp i bukse, klatrer ned igjen i undertøyet.
Katia og Maurice er ute etter den merkelige alkymien av elementer,
kombinasjonen av mineraler, varme, gass og tid, som fører til utbrudd.
Hva er det, spør de, som får Jordens hjerte til å slå?
Blodstrømmen?
De studerer, undersøker, stiller spørsmål ved.
Katia og Maurice begynner å lære planetens hemmeligheter
som få andre kjenner.
Forståelse er kjærlighetens andre navn.
Når man har sett et utbrudd, klarer man ikke leve uten det,
for det er så grandiost, så sterkt.
Følelsen av å være ingenting. Å være i disse ville omgivelsene.
1970, Katia og Maurice gifter seg i en liten seremoni i Alsace.
De dro på bryllupsreise til den vulkanske øya Santorini,
som noen tror er stedet Atlantis var.
Katia og Maurice bestemmer seg for å ikke få barn.
"Herfra og ut, er livet kun vulkaner,
"vulkaner, vulkaner", sier Maurice.
Nei, dette er ikke en science-fiction-film.
Det er to unge vulkanologer som danser på kanten av en vulkan.
De er Katia og Maurice Krafft.
MOT EVENTYRET
I DAG: MENNESKET OG VULKANER
En vulkansk bombe? Hva betyr det?
Det er en stein som skytes fra en vulkan, ofte i form av lava.
Det enkleste er å vise deg. En bombe fra en vulkan.
Er den tung?
De kan veie et par tonn, men denne veier kun en kilo eller to.
Den er uansett ikke god å få i hodet.
Maurice Krafft, har vulkaner forskjellige personligheter?
-Har dere kategorisert dem? -Vulkankategorier bør forbys.
Man kan ikke kategorisere en vulkan. De har aller hver sin personlighet.
Ikke for å være slem,
men det er gamlinger og akademikere som kategoriserer ting,
og tvinger en hel generasjon til å bruke deres modell.
Det er ingen sannhet i dette.
Det er best å studere hver vulkan for seg
og unngå strenge kategorier.
Det er et produkt som selektivt bremser gassene.
Når den gassblanding går inn i enheten...
Det unge feltet vulkanologi har funnet to unge stjerner.
Prøvene dere brakte tilbake er veldig pene
og fargerike for seere med farge-TV.
Kameraet elsker dem.
Og de elsker kameraene tilbake.
Bilder er en måte å huske på, å besøke på nytt,
dra ut tiden sammen med vulkanene.
-Filmer dere alle ekspedisjonene? -Ja, det er sånn vi observerer dem.
Så kan vi se bildene på nytt og studere dem,
for alt skjer for fort foran øynene dine.
Dette bildet viser de parabolske banene
til vulkanske bomber skutt ut fra Stromboli.
Dette viser hvordan lava strekkes til glassull kalt "Peles hår".
Og dette bilder visualiserer platetektonisk teori.
Vulkanologi er en vitenskap basert på observasjon.
Jo nærmere man kommer, jo mer ser man.
Blir dere sett på som "reisende, underholdende vulkanologer"?
Amerikanere ville kalt oss frilans.
Men det er sant at vi er som omreisende utøvere.
Vulkanløpere.
Vi lever etter Jordens rytme. Og Jorden bestemmer hvor man reiser.
Katia, føler du at du har en alternativ livsstil?
Ikke for meg.
Men visse kolleger ser oss som raringer.
Det øyeblikket en vulkan våkner, blir disse raringene varslet
av et voksende nettverk lokale venner og guider som hjelper dem
nå frem til krateret så fort som mulig.
Maurice og Katia drar på ekspedisjon til Nyiragongo,
en vulkan som ligger mellom to divergerende plater.
De guides av medvulkanolog Jacques Durieux.
Man ankommer ved vulkanens munn, så må man gå
inn i vulkanens munn.
Så går man ned.
Ikke så høyt, 300 meter. Men veldig dårlig stein!
Alle slags fumaroler gikk gjennom, så den er ikke så sterk.
Her skal Maurice og Katia bo de neste to ukene.
Katia ville senere skrive:
"Vi vurderer å ligge på kanten av avgrunnen."
"Fenomenet, nådeløst, får oss til å skjelve."
Plutselig strømmer lavaen nedover to meter i sekundet.
Maurice sier vi er gale som bor her.
Og likevel...
blir vi.
Nysgjerrighet er sterkere enn frykt.
Katia og Maurice dukker slutt opp fra dette krateret uskadede og oppmuntrede.
Vi går nært innpå vulkaner. Det er ikke vanskelig.
Denne typen, røde vulkaner, de er vennlige.
I det enorme universet som er kategoriseringen av vulkaner,
vil Krafft-paret etter hvert bruke to generelle kategorier.
Røde...
...og grå.
Når folk ser for seg lavastrømmer, er det de røde, de fine.
Så har man de grå vulkanene, morderne, de eksplosive.
Røde vulkaner som Nyiragongo formes når tektoniske plater dra fra hverandre
og visse steder på havbunnen.
Magna stiger og fyller hullene åpnet opp av Jordens bevegelse,
og skaper nytt land.
Røde vulkaner er basaltiske.
Overstrømmende.
Og opptil 1200 grader Celsius.
Det er vanskelig å bli drept av en rød vulkan.
Fordi en lavastrøm alltid går gjennom en dal, som en elv.
Vi vet hvor den skal.
Det er ikke farligere enn å gå på en vei i Belgia eller et annet sted.
Det stemmer! Det handler om kalkulert risiko.
Det er ikke så bra. Jeg lager dem vanligvis bedre enn dette.
Har dere blitt rimeligere etter hvert, eller motsatt?
-Vi har forskjellige meninger. -Er Katia mer rimelig?
Det er dumme feil vi ikke gjør lenger.
Som å kjappe oss inn i krater
bare for å innse senere hva som kunne ha skjedd.
Så du kan si at vi er mer rimelige nå.
Nei, du er det!
Katia og Maurice er uenige om visse ting.
Katia er som en fugl.
Maurice, en elefantsel.
Katia er opptatt av detaljer, hvordan ting henger sammen.
Maurice, de grandiose.
De observerer begge verden, men på hver sin måte.
Katia, med kameraet sitt, fanger ett øyeblikk med ett bilde.
Maurice fanger bevegelsen...
...filmer en strøm av sekunder, 24 bilderuter per sekund.
Han vil ha alle mulige bilder, for øyeblikket kan forsvinne.
Men dette får ham til å vandre...
...og vandre...
Katias største frykt er å miste ham av syne...
og aldri se ham igjen.
Dette er en felle for vulkanologer. Hvis bakken kollapser,
faller man ned i lavaen, den vil lage noen gnister,
og det er over for vulkanologen.
Et overraskende telegram får Katia og Maurice til å reise til Nyiragongo,
deres elskede vulkan som de møtte for fire år siden.
HASTETELEGRAM 10. JANUAR, KLOKKEN 10:00
LAVASJØ I NYIRAGONGO RENNER MOT OMGIVELSENE
TRUER BYEN GOMA
Nyiragongo, som virket så uskyldig, tømmes på få minutter
som et badekar med hull i og sprer død rundt seg.
Katia og Maurice visste at dette typen ødeleggelse var mulig.
Men det er første gang de opplever det selv.
Lavastrømmene gikk veldig raskt.
Sannsynligvis 60-70 kilometer i timen.
Og dette skjedde om morgenene når mange var på veiene
på vei til markedet.
Vi tror at rundt 100 mennesker ble overveldet av lavastrømmen.
Et veldig uvanlig utbrudd.
Dette er perfekt avtrykk etter elefantkropper.
Selv avtrykk etter snabelen og halen kan skimtes i lavaen.
Ingen vitenskapelig forskning kunne forberedt dem på dette sjokket.
Mytenes språk føles passende.
De er i Djevelens kjele, porten til Helvete.
Eller fanget midt i vulkanens ånd,
ifølge historiene fra vennene deres i Goma.
Jeg kan forestille meg spetakkelet sett fra oven.
En mengde ørsmå maur som klatret på ryggen til et digert beist
og arrogant sier:
"Jeg klatrer på deg for å forstå deg,
"for å høre tusen år gamle hemmeligheter fra deg,
"så vitenskapen kan gå fremover."
Hvor store er menneskehetens ambisjoner og forfengelighet?
Vi prøver å bevitne denne makten,
men det menneskelige øyet kan ikke se i geologisk tid.
Våre liv er bare et øyeblikk sammenlignet med livet til en vulkan.
Når det kommer til vitenskapelige oppdagelser,
som hvordan en vulkan fungerer, eller hvorfor Jorden er varm,
er praktisk talt alt ukjent. Vi vet nesten ingenting.
For Katia og Maurice
er ikke det ukjente noe skremmende. Det er noe de går mot.
Jeg vil gå nærmere, rett inn i vulkanens hjerte.
Den vil drepe meg en dag, men det plager meg ikke.
Jeg flørter ikke med døden, men i det øyeblikket
bryr jeg meg ikke.
Fascinert av fare? Kanskje.
I en alder av kun 52 år...
...begynner en nyfødt vulkan å lage oppstyr.
Katia og Maurice jakter på den.
I 1883 eksploderte forfaderen, Krakatau.
Den skapte en tsunami så kraftig at den traff
omkringliggende kystlinjer og drepte 36 417 mennesker.
Den rev også opp denne korallen fra havbunnen
og førte et nederlandsk dampskip tre kilometer inn på land.
Asken gikk jorden rundt, intensiverte solnedgangene og tiltrakk seg
blikket til vitenskapsmenn og kunstnere, spesielt én norsk maler
som beskrev solnedgangen som et skrik.
Så kollapset vulkanen i havet,
bare for å komme opp igjen som en nykommer kalt Anak Krakatau.
Akkurat idet vi ankom stranden hadde vulkanen utbrudd.
Alle flyktet og etterlot Katia og meg alene på øya.
Hvert tredje eller fjerde minutt kom det fantastiske eksplosjoner.
Det var bare oss to, og i 24 timer i døgnet
måtte en av oss holde vakt for vulkanske bomber.
De er røde, så om kvelden var de flyvende buene deres lette å se.
Vi kunne se det hvis en bombe kom mot oss
og i siste sekund flyttet vi den som sov ut av veien.
Vi nøler.
Skal vi nærme oss eller ta båten og flykte?
Vi bestemmer oss for å fortsette.
For det er en glede i å nærme oss beistet
uten å vite om det vil fange deg.
Jeg kunne ikke levd med noen
som ikke deler den kjærligheten på toppen av en vulkan.
Katia og Maurice må være helt synkroniserte.
Enhver feil en av dem gjør kan koste dem dyrt.
Men Maurice kan ikke gjøre denne jobben uten Katia.
Ikke Katia heller, uten Maurice.
Og sammen er de der for vulkanen,
som ikke bryr seg i møte med deres begeistring.
Man må ha sterke nerver og ikke få panikk.
La oss si at kona mi blir skadet.
Ikke drept, men skadet. Jeg kan ikke gjøre noe.
Jeg er med henne mens hun dør, og jeg kan ikke gjøre noe.
Det er grusomt.
Katia og Maurice vet at disse steinene vil leve lenger enn dem.
De er ikke religiøse.
"Vi er forskere", sier de.
"Vi har kun dette korte livet, så returnerer vi til bakken."
Med sitt ene korte liv, drømmer Katia om å bli gammel
med vulkanen, å snu hver stein.
Er det en drøm dere ikke har realisert enda?
Ja, mange. Alle utbruddene vi ikke har sett!
Maurice brenner etter å nærme seg ilden. Uansett utfall.
En gang skrev han:
"Kanskje man trenger et visst livssyn
"for møte disse vulkanske monstrene. Mitt er elementært.
"Jeg foretrekker et intenst, kort liv foran et monotont og langt et.
"En kamikazetilværelse i skjønnheten av vulkanske ting."
Jeg har en plan jeg har drømt om siden jeg var liten,
å padle ned en lavastrøm i kano, bare cirka 15 kilometer.
Hvis den kan gjøres, gjør vi det her på Hawaii,
og jeg skal gjøre alt for at det skal skje.
Kanoen er en tvillingkapsel
med et lag av titanlegering og isolerende murstein i bunnen.
Et helikopter vil slippe kapselen ned i lavaen
og vi vil flyte ned elven og ut i havet.
Maurice klekker ut denne planen fra et annet båteventyr
under deres første tur til Indonesia i 1971.
De studerer det største lageret av svovelsyre i verden.
Vi fikk ideen om å seile i syresjøen.
Jeg syntes det virker gøy, siden det ikke hadde blitt gjort før.
Katia var helt imot det. Hun er geokjemiker.
Michel Wolff og jeg, kjemikerne, nektet å delta.
Vi visste hvor farlig det var. Det er konsentrert syre, tross alt!
Til slutt var det geologene, de uvitende,
som satte ut i syresjøen.
Vi hadde kjøpt en oppblåsbar båt for 100 franc på et loppemarked.
Det var en brukt båt. Vi ville ikke bruke en ny en.
Vi er ikke idioter.
Vi nølte ikke.
Eller, vi har det først, men det var så spennende.
Jeg liker å gjøre det folk ber meg om å ikke gjøre.
Plutselig spiser syren seg gjennom stålkabelen
og tar prøveflasken på sjøbunnen.
Oppdraget er over.
En vind blåser dem vekk fra bredden.
De vil bruke de neste tre timene på å streve seg tilbake.
Katia er rasende.
Jeg mener ikke å bli filosofisk, men Nietzsche sa:
"En tåpe er en som har mistet alt annet enn forstanden."
Dere setter ut på innsjøen
for å studere den i en gummibåt?
Men teamets kjemikere, som vet hva syre er, nekter å dra.
Bare de tanketomme geologene dro. Vi drakk før vi satte ut!
Etter hvert perfeksjonerer Maurice legenden om Maurice Krafft.
Du kalles Vulkandjevelen.
Ja, jeg har horn.
Det er det vakreste og største naturfenomenet.
Det åpne haver suger i forhold!
Og sammen har han og Katia blitt flinke til å rollene som seg selv.
Hvor mange vulkaner har dere sett de siste tjue årene?
Katia har sett 170, jeg har sett 150.
Hun har sett 20 flere enn meg. Det er et problem i forholdet vårt.
Folk sier dere er ganske vulkanske!
Jeg er ingen filmskaper. Jeg er en vandrende vulkanolog
som er tvunget til å lage filmer for å fortsette å vandre.
Til tross for det Maurice sier, sier opptakene deres noe annet.
Hvordan viser de for eksempel at arbeidet deres er utmattende?
Kanskje sånn som dette?
Eller dette?
Hvordan viser de hvordan man kikker ned i avgrunnen?
Kanskje som dette.
Hvordan iscenesetter de geologisk størrelse?
Med bilder som dette?
Men hva med dette?
Hvorfor ble dette filmet med deres begrensede mengde film?
Hva eller hvem var det for?
Av og til må Katia og Maurice tilbake til Alsace
for å gjøre bildene og videoene om til bøker og filmer.
Her er de innbyggere i den menneskelige verden.
Der, det begynner!
Når jeg ikke kan dra og se vulkaner, lengter jeg etter dem.
Så jeg lager små vulkaner hjemme.
Hvis du spør om jeg er lykkelig, ville jeg svart: "Såvisst ikke."
For denne verdenen er ikke vellaget.
Hvis jeg kunne spist stein,
ville jeg blitt på vulkanene og aldri kommet ned.
Vi ser ikke lenger verden med alle dens middelmådigheter.
Jeg vil alltid være på kratre, bare for å egoistisk vurdere dem.
For å komme tilbake til vulkanene, må de betale regningene.
Katia katalogiserer bildene deres,
skriver bøkene og tar seg av logistikken.
Maurice drar på foredragsturne, opptrer i media,
prøver forgjeves å planlegge kanoturen i lavaen.
Jeg vil flyte nedover en lavastrøm. Katia vil ikke.
Hun sa hun skulle ta mitt siste bilde idet jeg flyter nedover.
Han redigerer også filmene deres.
På en vulkan kan man måle seg mot hinderet,
og samtidig skaffe seg indre visdom
nødvendig i vår problemfylte verden.
Mens vi beundrer disse bildene,
har 30 vulkaner utbrudd i verden. De venter på deg.
Ballen er i...
Fare.
Fare, fare...
I USA tar vulkanolog Harry Glicken
dette bildet av Mount St. Helens 17. mai, 1980.
Det som følger er noen av de mest kjente bildene
av det som skjer her i morgen
som begynner klokken 8.32.114.
Nå har vi et utbrudd her nede. Det kommer et stort skred.
Vi har det. Hele den nordøstre delen.
Vancouver! Vancouver! Nå skjer det!
Mine herrer, campingbilen og bilen som står
sør for meg er dekket.
Det vil treffe meg også.
Femtitre kilometer mot øst på Mount Adams,
tar en turgjenger disse bildene.
Femtiseks kilometer mot nordvest blir dette bildet tatt.
Et sted lengre unna, fanger et 8mm-kamera dette.
Verken Maurice eller Katia
filmet eller tok bilde av dette utbruddet
fordi de ikke kunne se eller høre det.
Jeg skrudde på TV-en og så en reporter
snakke om en stor eksplosjon på St. Helens.
Jeg sa til Katia: "Vi gikk glipp av eksplosjonene!"
Jeg var i morderisk humør.
Mens aske faller ned på omkringliggende områder, nærmer Katia og Maurice seg.
Katia og Maurice vil tilbringe tre måneder i asken.
De overvåker, fotograferer, forsker.
Og litt etter litt, maler de og de andre forskerne
et tydeligere bilde av hendelsen, med tall som 2,8,
antallet kubikkilometer landmasse som ble kastet ut av fjellet.
Tjuefem tusen, utbruddets kraft målt
i antall atombomber som den USA slapp
over Hiroshima.
Femtisyv, antall mennesker som døde.
På et tidspunkt finner de de smeltede kassettene til David Johnston.
En av de to vulkanologene som ble drept på Mount St. Helens
var en livslang venn ved navn David Johnston.
Han var ti kilometer nord for vulkanen.
Han tok imot det verste fra utbruddet.
Han hadde kun tid til å si dette: “Vancouver, Vancouver, nå skjer det!”
Og vi fant aldri den stakkars mannen. Han ble dratt med av smellet.
Og hvorfor var han på et så farlig sted?
Vi forventet at utbruddet nordover fra vulkanen,
men vi trodde ikke det ville gå lenger enn syv-åtte kilometer.
Det gikk faktisk opp mot 30 kilometer.
Uansett hva de oppdager,
kommer de ikke nærmere å forstå hvordan
de skal gjøre de mest kritiske målingene i forkant.
Vi vet ikke hvordan man skal forutse intensiteten til et utbrudd,
og det som kalles "triggeren",
øyeblikket utbruddet virkelig begynner,
det presise øyeblikket når magmaen blir ustabil.
Vi kan ikke måle det. Og plutselig begynner det bare.
Fra dette øyeblikket, dedikerer de livene sine til denne typen vulkaner.
Den grå vulkanen. Mordervulkanen.
De interesserer meg mer fordi de er mindre kjent,
farligere, vanskeligere å få tilgang til.
De er som bomber med tente lunter, men lengden på luntene er ukjent.
Man har askeskyer som blir 30-40 kilometer høye
og pyroklastiske bølger som går i 1000 kilometer i timen
som ødelegger alt opptil 40 kilometer unna på sekunder.
Går vulkaner er kanskje mordere,
men asken deres blir den mest fruktbare jorden i verden,
som demonstrert av denne nepen.
Til forskjell fra røde vulkaner, som formes når plater dras fra hverandre,
formes grå vulkaner når plater kolliderer, og forårsaker at trykk og varme
bygger seg opp til en kataklysmisk utløsning.
Dette inkluderer Vesuvio i år 79,
Tambora i 1815, og Pelée i 1902.
Her har vi en relativt liten en. Galunggung, i 1982.
Og her er Una-Una i 1983.
Av de 350 vulkanologene i verden, er det kun 50 av dem, inkludert meg,
som spesialiserer seg på eksplosive vulkaner, de grå, de som dreper.
APRIL MAI JUNI
JULI AUGUST DESEMBER
Ført hvert vulkanutbrudd
begynner vulkanen å skjelve som et sykt menneske.
Jorden skjelver grunnet stigende magma.
Den hovner også opp, som om det former seg puss.
Bakkene blir brattere, kratrene blir større.
Og pusten til vulkanen endrer seg. Den blir vond.
Samstemningen av vulkanske gasser endres,
og temperaturen stiger, som om den har feber.
Det finnes kanskje tegn før et utbrudd,
men det er ingen sikkerhet. Ingen måte å vite nøyaktig timing.
Og timing er alt i menneskenes verden.
I 1884 ble tiden satt bort til maskiner i stedet for Jordens ville rytme.
Ikke lenger lest fra Solen, Månen eller stjernene,
men skapte intervaller for å koordinere jernbanevogner
som transporterte mineraler revet opp fra jorda.
Omfavnet at Det britiske imperiet, denne nye jernbanetiden
kartla snart kloden.
Men vulkaner tilpasser seg ikke en timeplan.
Lengden på lunten er aldri kjent.
Spiller en vulkanolog som drar til et utbruddssted
en slags russisk rulett?
Så lenge han kun risikerer sitt eget liv, er det ok.
Men når myndighetene spør ham hva de skal gjøre,
sier jeg at når det er tvil, evakuer.
Dette kartet er laget V Nevado del Ruiz, en grå vulkan i Andesfjellene i Colombia.
Det illustrerer trusselen ved et utbrudd. Og alt tilsier at den vil det,
som Colombias geovitenskapsmenn rapporterte til offentlige tjenestemenn.
Dette, presentert 7. oktober, 1985,
sier at det med 100 prosents sikkerhet vil komme gjørmeskred,
med stor fare for Amero og de omkringliggende småbyene.
Katia og Maurice er deler av et refreng
som ber om varselsystemer og evakueringsplaner.
De vet hva som vil skje.
Men de som tar avgjørelsene mener planene er for kostbare.
14 november, 1985 går disse bildene verden rundt.
Vulkanen hadde utbrudd dagen før,
og gjørmeskredene svelget landsbyer sent i går kveld, hvor beboerne sov.
Katia ankommer mens Maurice er på foredragsturne i Frankrike
og promoterer deres siste film.
Dødstallene stiger til 22 000...
og så 23 000....
Noen rapporter hevder 25 000.
Det nøyaktige tallet er ukjent.
Overlevende ville senere fortelle.
Jeg så opp elven mot fjellet og så veldig mye gjørme.
Så traff den meg og dekket meg.
Folk løp rundt og gråt.
"Sønnen min ble feid bort, kona mi ble feid bort."
"Jeg er den eneste som er igjen" eller "Det er bare to av oss igjen".
Vi fant armer, føtter og hoder.
Vi fant ikke familien vi kom for å lete etter.
Katia lengter etter Maurice, som sannsynligvis står og underviser
om de kreative kreftene til vulkaner.
For første gang stiller hun spørsmål ved meningen med livet sitt.
Det er vanskeligst når sånne ting skjer.
Ødelagte landsbyer, katastroferammede mennesker.
Da er vi flaue over å kalle oss selv vulkanologer.
I det 18. og 19. århundre var det store katastrofer
med mange ofre, ofte grunnet manglende informasjon.
Men hvordan er det mulig i det 20. århundre når alle vet om det?
Det satt som en klump i halsen min.
Tjueto tusen døde i Ruiz, Colombia. 13. november, 1985.
Kun fordi myndighetene ikke trodde på vulkanologene.
Katia og Maurice hadde brukt livene sine på å dokumentere Jordens hjerteslag,
hvordan Jordens blod strømmer.
Når føler de sine egne hjerter slå og briste.
For lenge siden sa Maurice:
"Jeg har vansker med å forstå mennesker. Jeg mener, jeg er et.
"Jeg flykter ikke fra dem hele tiden.
"Men jeg tror at ved å bo ved vulkaner, borte fra mennesker,
"Vil jeg ende opp med å elske mennesker.
"Vulkaner må ødelegge for å skape...
"men må denne uregjerlige syklusen ta menneskeliv?
"Vulkaner er det vakreste i naturen, men de dreper.
"Men en av drømmene mine er at vulkaner slutter å ta liv."
I Armero drepte gjørmeskredene 25 000 mennesker.
Vi kunne unngått det ved å lære folk å evakuere.
Tekniske rapporter betyr ingenting for folk som ikke kan noe om vulkaner.
Så vi tenkte vi skulle lage filmprogrammer.
Hvis vi viser myndighetene bilder av ofrene, skadene, farene,
tror de oss kanskje, noe som kan overbevise dem.
Katia og Maurice leter etter de mest sjeldne,
dødeligste kreftene til en ny film om vulkanske farer.
Det tok dem et helt år å skaffe disse bildene
av Alaskas Mount Augustine.
Vi visste det var farlig grunnet de pyroklastiske bølgene.
Men for første gang, kom vi nært på. Rundt 50 meter unna.
Man er som en flue i en stekepanne som koker over.
Fenomenet var helt lydløst.
Det var ikke skummelt.
Vi ble fascinerte, som en magnet, nærmere og nærmere.
Vi sa: "Vi er komplett gale!"
Det var en unik sjanse for oss, så vi sa: "La oss ta sjansen!"
Kameraet riste som om det telegraferer hvorvidt man skal bli eller flykte.
Kanskje det er fordi kollegaen deres, Juergen Kienle,
skal til å dra dem vekk fra den brennende askeskyen
i siste sekund.
Flere år senere, vil nekrologen deres oppgi dette
som øyeblikket hvor Katia og Maurice insisterte at risikoen
alltid burde minimaliseres...
men at denne typen studier måtte gjøres.
Maurice sa en gang:
"Se hvor små vi mennesker er målt mot denne vulkanske kraften.
"Det eneste som blir igjen av vår reise er at vi kan skrive,
"fortelle historier og filme."
Når man kan dø når som helst...
hva etterlater du deg?
Jeg har sett så mange vakre ting.
Jeg føler meg over 100 år gammel med alt jeg har opplevd.
Så jeg går uten frykt.
Jeg vil gjøre alt for å fortsette å leve som dette.
Vi gjør alt sammen, Maurice og jeg. Vi kan ikke jobbe uten hverandre.
Jeg liker det når han går foran meg siden han er dobbelt så tung som meg,
jeg vet at der han kan gå, kan jeg også gå.
Jeg følger ham for hvis han skal dø, blir jeg heller med han. Så jeg følger.
Av og til går jeg foran.
Krefter støter sammen inne i planeten gjennom enormiteten til geologisk tid
og trigger ett øyeblikk, et utbrudd, som for evig omformer Jorden.
Og gjennom menneskehetens to millioner år,
blir to ørsmå mennesker født samme sted, til samme tid,
og de elsker det samme.
Og den kjærligheten tok oss nærmere Jorden.
Hei, Toto, dette er Maurice. Vi skal til Japan grunnet et utbrudd.
Klokken er 12, det er tirsdag, vi er på flyplassen.
Det er et utbrudd i Unzen som interesserer meg.
Vi kom tilbake fra Martinique i går. Vi tenkte på å dra til Paris,
men vi drar til Japan i dag. Ha det.
3. juni, 1991.
Mount Unzen begynner å våkne etter 200 år med søvn..
Fjellet har dirret siden mai,
men i dag vil noe bevege seg i Jorden.
Vi håper alltid, men er aldri sikre, og vi vet ingenting.
Det ligger store blokker på toppen, og de må komme ned, men når?
Rett etter klokken 16 begynner det å regne.
Aske kommer med nordavinden.
Noe virker annerledes denne gangen.
Tåken skjuler utsikten deres, så Katia og Maurice går nærmere
sammen med vennen, Harry Glicken, for å få bedre bilder.
En journalist som forlot kameraet sitt fanget dette bildet.
Og det er dette øyeblikket rett før smellet.
Det siste kjente bildet av Katia og Maurice sammen.
Japanske myndigheter ga Katia og Maurices venn, Yves, dette bildet.
Urnene deres hviler i Shimabara-templet
ved foten av Mount Unzen.
I nærheten av bølgen markerte merkene i jorden
at Katia og Maurice var ved siden av hverandre.
To gjenstander ble funnet. Et kamera og en klokke,
viserne for alltid frosset i tiden på 16:18.
Rett over Øst-Kina-havet, skjelver Mount Pinatubo.
Om en uke eksploderer det i det mest spektakulære
vulkanutbruddet Filipinene har sett.
Femtiåtte tusen mennesker evakueres.
Myndighetene tok faresignalene på alvor, takket være Katia
og Maurices film om det å forstå vulkaner.
På den andre siden av verden, ved den tysk-franske grensen,
skifter feillinjene til Vosges-elven og Rhinen umerkelig under en sovende jord.
Jeg, Katia og vulkanene, det er en kjærlighetshistorie.
Det som er sikkert, er at vi ikke kan forestille oss å leve på noen annen måte.
DEDIKERT TIL 43 MENNESKER SOM MISTET LIVET PÅ MT. UNZEN, 3. JUNI, 1991.
Tekst: Jo Christian Weldingh