Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Egy hideg világban minden óra elkezdett megfagyni.
A nap hóviharok, széllökések közepette elő-előtűnt, nehezítve a tájékozódást.
Ebben a világban élt egy tűz,
és ebben a tűzben két szerelmes otthonra talált.
Valószínűleg Katia és Maurice Krafft az a vulkanológuspár,
akik a legtöbb aktív vulkánt megfigyelték a világon.
KATIA ÉS MAURICE KRAFFT HATALMAS ARCHÍVUMÁBÓL
Kellemes húsvétot kívánok Maurice és Katia Kraffttal együtt.
Jó napot!
SZEREPLŐK KATIA KRAFFT
A világ legnagyobb vulkanológusa egy aprócska hölgy: Katia Krafft.
ÉS MAURICE KRAFFT
Látod, Stéphane? A legtöbb vulkán a kőzetlemezek határán helyezkedik el.
TOVÁBBI SZEREPLŐK
ÉS MÉG SOKAN MÁSOK
A FELVÉTELEKET KÉSZÍTETTE KATIA ÉS MAURICE KRAFFT
Elkerülhetetlen, hogy ezeket a képeket elnézve
magával ragadjon a lávafolyam.
-Maurice? -Szia!
Üdv, haver! Hogy vagy?
Jól.
A vulkán készen áll. Ránk vár.
Igen.
Oké.
Katia?
Ő itt Katia, ő pedig Maurice.
1991. június 2-át írunk. A következő nap lesz nekik az utolsó.
Mintákat hagynak majd hátra.
Szavakat.
Sok száz óra videófelvételt.
Fotók ezreit.
És millió kérdést.
Odakint a sziklákon miről beszélgetnek?
Katia csak az evésről beszél. Őt az érdekli.
Sok vulkanológuspár van a világon?
Nem tudok másokról.
Vulkanológuspárok? Nagyon ritka az ilyen.
A vulkanológusok olyan emberek, akik aktív vulkánokat tanulmányoznak.
Kétlem, hogy volnának még. Vagy talán csak nem ismerjük őket.
De szánnám őket.
A vulkanológusoknak nehéz együtt élni. Robbanékonyak!
Sokszor kitörünk.
A minap felsietett egy aktív kúpra.
-A Mauna Loára. -Kihűlőfélben volt,
úgyhogy repedések jelentek meg a kis kúpon.
-És mit csinált? Beleesett egy lyukba! -Ő lökött bele!
Tizenkilenc évvel korábban ismerkedtek meg,
1966-ban.
Az első találkozásukról nincs egyértelmű beszámoló,
és csak kevés vizuális emlék van bimbózó románcukról.
Itt van ez a fénykép.
És ezek a rózsaszínes pillanatok pár évvel későbbről.
Katia és Maurice történetének egyes részei elvesztek az időben.
Rejtélyes, ahogy a szerelem is.
Fülig beleszeretünk abba, amit ismerünk.
És még jobban abba, amit nem.
Az egyik történet szerint Katia és Maurice véletlenül találkozott egy padon
a Strasbourgi Egyetemen.
Azt hiszem, mind ismerik Haroun Tazieffet. Most jött ki egy új filmje.
Egy másik szerint az ismert vulkanológus, Haroun Tazieff új filmjének vetítésén.
A legrészletesebb beszámoló szerint pedig egy vakrandin egy kávézóban.
Első szerelmeik hozzák össze őket, az Etna és a Stromboli.
A lázadó Katia, akit az engedetlen lányok iskolájába küldenek,
meggyőzi szüleit, hogy vigyék el Olaszország vulkánjaihoz.
Az első kitörésem lávafolyammal és robbanásokkal az Etnán volt.
Kőzetek és ásványok világa.
A lávafolyam gyönyörű éjszaka.
Az első benyomásom, amikor láttam ezt az élő vidéket,
igazolta mindazt, amit képzeltem és olvastam.
Hétévesen apámmal jártam a Strombolin, és lenyűgözött.
A föld mindig is érdekelt. Voltak napok, amikor a dinók korában éltem,
máskor a trilobitákéban. Gyerekként odáig voltam értük.
Maurice 19 évesen tért vissza a Strombolihoz,
és egyszerre érzett extázist és magányt.
Katia megérti ezt a magányt. Ő is érzi.
A háború utáni romos Elzászban
a világot veszélyesnek, bizonytalannak érezték.
A természet világát övező rejtélyekben kerestek menedéket.
PTERANODON-RÉTEG HOMOKKŐ FOLYÓMEDER
Egymástól mindössze 20 kilométerre álmodoztak.
PERMI ATLANTOSAURUS
A Vosges- és Rajna-törésvonalak észrevétlenül elmozdultak alattuk.
Ez a verzió úgy ér véget, hogy a kávézó bezár, és elered az eső.
Soha nem hagyják el egymást.
1967. november 19.
Egy amerikai vadászrepülő két kígyószembombát dob le
a dél-vietnámi határ mentén,
e területet egykor Francia Indokína néven gyarmatosították.
Egy hétre rá mindketten háborúellenes tüntetéseken vesznek részt Párizsban.
Másnap a L'Humanité címlapján láthatók.
Ám az emberi hatalomvágy hiúnak és képtelennek érződik
a föld erejéhez képest.
Katia és én is azért fordultunk a vulkanológia felé,
mert csalódtunk az emberiségben.
És mivel a vulkán nagyobb az embernél, úgy éreztük, épp erre van szükségünk.
Valamire, ami az ember számára felfoghatatlan.
Ekkor történt a kőzetlemezek forradalma,
és hogy a vulkanológia tudománya körvonalazódni kezdett.
A lemeztektonika elméletének
felfedezése és igazolása, valamint a kontinensvándorlás
olyan fontos felfedezések, mint az atom felfedezése a fizikában.
Falják a hipotéziseket és mítoszokat.
Mindent, ami eddig a föld archívumából előkerült.
Az igazságokat…
a töredékeket…
a kérdéseket.
Azon tűnődnek, mi alakítja és alakítja újra a világot.
Ezen rejtélyek közelébe vágynak.
1968. IZLAND
Épp csak elegendő ösztöndíjjal és egy adományautóval
Katia és Maurice Izland vulkánjainak nyomába ered
barátjukkal, Rolanddal.
Katia a geokémikus, Maurice a geológus.
Egyedül csak álmodtak a vulkánokról.
Együtt elérhetik őket.
Csakhogy az autó 27-szer robban le.
Majd pedig összetörik.
És Maurice forró vízbe esik.
Egy színész olvassa fel Katia beszámolóját.
Épp végeztem a mérésekkel.
Nyomokban kén-hidrogént és egy kis sósavat találtam.
Elégedetten az eredményeimmel Maurice-hoz mentem.
Mit szemlél ilyen érdeklődően?
A jobb bokáján a bőr úgy hámlott, mint egy hagyma héja.
Igen, a jobb lábam megégett a forró sárban.
140 fok nekem már elég meleg! Ilyen egy vulkanológus keresztelője.
A következő pár nyarat rendületlenül
közös barátaik, Etna és Stromboli tanulmányozásával töltik.
Több ember barátjukat is magukkal viszik.
Így nevezik magukat: L'Équipe Vulcain.
A VULKÁNCSAPAT
Ezekből a gázokból üvegcsékbe mintát venni kényes művelet.
Sok nehézség adódik.
Nadrágban mászunk fel, de alsóneműben térünk vissza.
Katia és Maurice az elemek különös alkímiáját keresik,
az ásvány, a hő, a gáz és az idő azon kombinációját, ami kitörést idéz elő.
Azt kérdik, mitől dobog a föld szíve?
Mitől kering a vére?
Tanulmányozzák, vizsgálják, és megkérdőjelezik.
Katia és Maurice kezdenek rájönni a bolygó titkaira,
amelyeket csak kevesen ismernek.
A szeretet más szóval megértés.
Ha egyszer látsz egy kitörést, többé nem tudsz nélküle élni,
mert olyan grandiózus és olyan erős.
Elönt az érzés, hogy egy semmiség vagy ilyen vad elemek közepette.
1970-ben Katia és Maurice egybekel egy szűk körű ceremónián Elzászban.
Santorini vulkanikus szigetén töltik a nászútjukat,
amit Atlantisz titkos helyének tartanak.
KÁVÉZÓ BÁR ÉTTEREM HOTEL ATLANTIS
Katia és Maurice úgy dönt, nem lesz gyermekük.
"Innentől az élet vulkánokból áll majd,
vulkánokból és vulkánokból" mondja Maurice.
Nem, ez nem egy tudományos-fantasztikus film.
Ez két fiatal vulkanológus, akik egy vulkán szélén táncolnak.
Katia és Maurice Krafft.
KALAND ARRA
MA: AZ EMBER ÉS A VULKÁNOK
Egy vulkáni bomba? Az mit jelent?
A vulkáni bomba a vulkán által, gyakran láva formájában kilőtt kőzet.
Talán úgy a legjobb, ha mutatok egyet. Íme egy bomba egy vulkánból.
Nehéz?
Többtonnás is lehet, de ez csak egy-két kiló.
Akárhogy is, az ember fejének ez sem esne jól.
Maurice Krafft, a vulkánoknak is különböző személyisége van?
-Próbálta már őket osztályozni? -A vulkánok osztályzását be kéne tiltani.
A vulkánokat nem lehet csoportosítani. Mindnek eltérő személyisége van.
Nem akarok tiszteletlen lenni,
de a vén nagyokosok akarnak mindig mindent osztályozni,
és egy generáció kénytelen az ő modelljeiket használni.
Ebben nincs igazság.
Jobb minden vulkánt külön tanulmányozni
és elkerülni a sértő osztályzásokat.
Egy termék, ami szelektíven lassítja a gázokat.
Amikor egy gázvegyület kerül a berendezésbe…
A vulkanológia fiatal tudománya megtalálta két ifjú csillagát.
Ezek a minták, amiket elhoztak, nagyon szépek
és színesek a színes tévével rendelkező nézőinknek.
A kamera szereti őket.
Ők pedig viszontszeretik a saját kameráikat.
A fényképészet az emlékezés, az újra átélés eszköze,
melynek segítségével megnyújtják a vulkánokkal töltött időt.
-Minden expedíciójukat lefilmezik? -Igen, így figyeljük meg őket.
Így vissza tudjuk nézni a felvételeket, tanulmányozzuk őket,
mert amikor ott vagyunk, minden olyan gyorsan történik.
Ezen a fényképen a Stromboli által kilőtt vulkáni bombák
parabolapályái láthatók.
Itt az látszik, ahogy a láva szálakra nyúlik, amit Pele hínárjának nevezünk.
Ez a felvétel pedig a lemeztektonika elméletét segít vizualizálni.
A vulkanológia a megfigyelés tudománya.
Minél közelebb kerülnek, annál többet látnak.
Önök "vándor vulkanológus előadóknak" tartják magukat?
Az amerikaiak szabadúszóknak neveznének minket,
de igaz, hogy olyanok vagyunk, mint a vándorelőadók.
Vulkánjárók.
A föld ritmusa szerint élünk, és a föld dönti el, hova megyünk legközelebb.
Katia, úgy érzi, alternatív életet élnek?
Számomra semmiképp sem az.
De egyes kollégák csodabogaraknak tartanak minket.
Mihelyst egy vulkán felébred, ezeket a csodabogarakat értesíti
a helyi barátok és az őket segítő vezetők egyre növekvő hálózata,
hogy a lehető leghamarabb feljussanak a kráterhez.
Maurice és Katia a Nyiragongóhoz indít expedíciót,
a vulkánhoz, amely két távolodó lemez között helyezkedik el.
Egy vulkanológus társuk vezeti őket, Jacques Durieux.
Amikor az ember megérkezik a vulkán szájához,
utána be is kell menni.
Akkor irány lefelé.
Nem sokat, úgy 300 métert, de nehéz, sziklás terepen.
Mindenhol fumarolák, szóval nem valami biztonságos.
Maurice és Katia itt ver tábort a következő két hétre.
Katia később azt írja:
"Eltöprengünk a mélység szélén fekve.
A könyörtelen jelenség borzongással tölt el minket."
Hirtelen a láva másodpercek alatt tíz métert nyomul előre.
Maurice szerint őrültek vagyunk, ha itt maradunk.
És mégis…
maradunk.
A kíváncsiság erősebb a félelemnél.
Katia és Maurice végül sértetlenül és felbátorodva hagyja el ezt a krátert.
Nagyon közel merészkedünk a vulkánokhoz. Ez nem nehéz.
Ez a vörös típus barátságos.
A vulkánok osztályozásának hatalmas univerzumában
Kraffték végül két átfogó osztályt állapítanak meg.
A vöröset…
és a szürkét.
Ahogy az emberek elképzelik a lávafolyamokat, azok a kedves vörösek.
Aztán ott vannak a szürkék, a gyilkosok, amelyek robbannak.
A vörösek, mint a Nyiragongo, a tektonikus lemezek távolodásánál,
és az óceán mélyén lévő találkozási pontokon keletkeznek.
A magma a felszínre tör, és feltölti a föld mozgásakor keletkezett hasadékokat,
így teremtve egy új vidéket.
A vörös vulkánok bazaltosak.
Áradók.
És a hőmérsékletük akár az 1200 Celsius-fokot is elérheti.
Egy vörös vulkánon meghalni igen nehéz,
mert a láva egy folyóhoz hasonlóan mintha mederben folyna.
Tudni lehet, merre halad.
Nem veszélyesebb, mint Belgium utcáit járni.
Bizony! Csak ismert kockázatról van szó.
Nem valami jó. Általában jobbra sikerül.
Idővel megfontoltabbá váltak vagy épp ellenkezőleg?
-Eltérő véleményen vagyunk. -Katia megfontoltabb?
Vannak buta hibák, amiket már nem követünk el.
Például felrohanni egy kráterbe,
és csak később rádöbbenni, mi minden történhetett volna.
Úgyhogy mondhatjuk, hogy megfontoltabbak lettünk.
Nem, te vagy az!
Katiának és Maurice-nak megvoltak a maguk vitái.
Katia olyan, mint egy madár.
Maurice olyan, akár egy elefántfóka.
Katia a részletek megszállottja, a dolgok összefüggése érdekli.
Maurice-t az egyszeri, a grandiózus.
Mindketten megfigyelik a világot, de a maguk egyedi módján.
Katia a fényképezőgépével egyetlen pillanatot örökít meg egy képben.
Maurice a mozgást üldözi…
másodpercek sorozatát rögzíti egyenként 24 képkockával.
Vágyik rá, hogy mindent lefilmezzen, amit csak lehet, mert a látvány mulandó.
Így tovább barangol…
és tovább…
és tovább.
Katia legnagyobb félelme, hogy eltűnik a szeme elől…
és soha többé nem látja.
Ez a vulkanológusok csapdája. Ha a talaj beomlik,
belezuhanunk a lávába, pár felröppenő szikra,
és a vulkanológusnak vége.
Egy meglepetés-távirat a Nyiragongóhoz hívja Katiát és Maurice-t,
szeretett vulkánjukhoz, amit négy éve ismertek meg.
SÜRGŐS TÁVIRAT - JANUÁR 10. DE.10:00
A NYIRAGONGO LÁVATAVA KIÖNTÖTT
GOMA VÁROSA VESZÉLYBEN - STOP.
Az oly jóságosnak tűnő Nyiragongo pár perc alatt kiürült,
mint egy lyukas fürdőkád, és a nyomában a halál járt.
Katia és Maurice tudta, hogy micsoda pusztítás lehetséges,
de most először tapasztalták meg első kézből.
A lávafolyamok nagyon-nagyon gyorsan haladtak.
A folyási sebességük a 60-70 km/órát is elérhette.
Ráadásul mindez reggel történt, amikor sokan voltak úton
a piac felé.
Úgy véljük, körülbelül 100 főt lephetett meg a lávafolyam.
Igen szokatlan kitörés.
Ezek elefánttetemek tökéletes lenyomatai.
Még az ormány és a farok lenyomata is meglátszik a lávában.
Nincs az a tudományos kutatómunka, ami felkészíthette volna őket e sokkra.
Inkább a mítoszok nyelvezete érződik találónak.
Az ördög üstjében vannak, a pokol kapujában.
Vagy hogy a vulkán háborúzó szellemei között ragadtak,
ahogy azt gomai barátaik elbeszéléseiből hallják.
Elképzelem, milyen látványt nyújthatunk felülről.
Apró hangyák egy nevetséges oszlopa felkapaszkodik egy óriási szörny hátán,
és arrogánsan így szól:
"Felmászom rád, hogy megértselek,
hogy elragadjam tőled ezeréves titkaidat,
és a tudomány előrehaladhasson!"
Mily hatalmas az ember ambíciója és hiúsága!
Próbálunk tanúi lenni ennek az erőnek,
de az emberi szem képtelen geológiai időben látni.
A mi életünk csupán egy szempillantás egy vulkán életében.
Ami a tudományos felfedezéseket illeti,
mint hogy miként működik egy vulkán, vagy miért meleg a föld,
tulajdonképpen mindent homály fed. Szinte semmit nem tudunk.
Katia és Maurice számára
az ismeretlen nem félelmetes dolog, hanem valami, ami felé útra kell kelni.
Közelebb akarok kerülni, egyenesen a vulkán gyomrába.
Egy nap meg fog ölni, de ez egyáltalán nem zavar.
Nem mintha flörtölnék a halállal, de abban a pillanatban
egyáltalán nem érdekel.
Vonz a veszély? Talán.
Egy mindössze 52 éves…
1979 - INDONÉZIA
…gyermekkorú indonéz vulkán feldühödik.
Katia és Maurice üldözőbe veszi.
1883-ban a szülője, a Krakatau nevű vulkán, felrobbant.
Akkora cunamit idézett elő, ami elsöpörte
a szomszédos partokat, 36 417 áldozatot szedve.
Az óceán fenekéről ezt a korallt is feltépte,
és egy holland gőzhajót két mérföldnyire a szárazföld belsejébe sodort.
A hamuja körbejárta a földet, élénk színekre festve a naplementéket,
ami felkeltette tudósok, festők figyelmét, különösen egy norvég festőét,
aki egy sikolyként ábrázolta a naplementéket.
Majd a vulkán az óceánba omlott,
hogy később újjászületve emelkedjen ismét ki Anak Krakatau néven.
Mihelyst megérkeztünk a partra, a vulkán kitört.
Mindenki elmenekült, így Katiával egyedül maradtunk a szigeten.
Három-négy percenként fantasztikus robbanások voltak.
Csak mi ketten voltunk, és a nap 24 órájában
egyikünknek őrt kellett állnia a vulkáni bombákat figyelve.
Vörösek, így éjszaka a repülési ívük jól látszik.
Láttuk, ha egy bomba felénk tart,
és az utolsó pillanatban odébb húztuk azt, aki épp aludt.
Habozunk.
Közelebb menjünk? Vagy felszálljunk a hajóra, és meneküljünk?
Úgy döntöttünk, továbbmegyünk
a szörny megközelítésének élvezete kedvéért,
amikor nem tudni, elragad-e.
Képtelen volnék olyasvalakivel élni,
aki nem érez ugyanilyen szerelmet egy vulkán tetején.
Katia és Maurice között tökéletes összhangnak kell lennie.
Ha bármelyik hibát vét, az mindkettejükre kihathat.
De Maurice nem végezheti ezt a munkát Katia nélkül.
Ahogyan Katia sem Maurice nélkül.
És ők ketten a vulkánért vannak ott,
aki közömbös az ő bálványozásuk felé.
Kötélidegek kellenek, és hogy ne essünk könnyen pánikba.
Tegyük fel, hogy a nejem megsérül!
Nem hal meg, de megsérül. Nem tehetek semmit.
Vele vagyok, ahogy haldoklik, és nem tehetek érte semmit.
Szörnyű.
Katia és Maurice tudja, hogy ezek a kövek messze túlélik őket.
Nem vallásosak.
"Tudósok vagyunk", mondják.
"Nincs másunk, csak ez a kis rövidke életünk, majd visszatérünk a földbe."
Rövid életében Katia arról álmodik, hogy megöregszik
a vulkánnal, aminek minden köve alá benézhet.
Van olyan álma, ami még nem teljesült?
Igen, sok. Minden kitörés, amit még nem láttunk!
Maurice megégeti magát, hogy közelebb legyen a tűzhöz. Kerüljön bármibe!
Egyszer azt írta…
Talán nem mindegy, milyen életfilozófiája van az embernek,
hogy felvegye a harcot ezekkel a vulkáni szörnyekkel. Az enyém elementáris.
Inkább legyen intenzív és rövid életem, mint egyhangú és hosszú!
Egy kamikazelét a vulkáni dolgok szépsége közepette.
Komoly tervem van, amit gyerekkorom óta szövögetek.
Lemenni egy kenuval a lávafolyamon, de csak úgy 15 kilométert.
Ha meg lehet csinálni, akkor itt, Hawaiin valósítjuk meg,
és minden elkövetek, hogy sikerüljön.
A kenu olyan lesz, mint egy Gemini-kabin:
titánötvözet borítással, az alján szigeteléssel.
Egy helikopter helyezi a kapszulát a lávába,
mi pedig lecsorgunk a lávafolyamon a tengerig.
Maurice-nak ezt a tervét egy másik hajós kaland ihlette
első indonéz útjuk során 1971-ben.
Itt tanulmányozták a világ legnagyobb kénsavtartalékát.
Támadt egy ötletünk, hogy hajókázhatnánk a savas tavon.
Mulatságosnak éreztem, mivel ilyet még senki nem csinált.
Katia határozottan ellenezte. Ő mégiscsak geokémikus.
Michel Wolff és én, a kémikusok, nem voltunk hajlandók részt venni benne.
Túlságosan tisztában voltunk a veszélyekkel. Hiszen az tömény sav!
Végül a tudatlan geológusok voltak azok,
akik kimerészkedtek a savas tóra.
Vettünk egy felfújható csónakot 100 frankért a bolhapiacon.
Használt csónak volt. Újat nem akartunk.
Elvégre nem vagyunk totál idióták!
Nem aggódtunk.
Illetve eleinte igen, de olyan izgalmas volt!
Mindig azt szeretem csinálni, amit mások tiltanak.
Hirtelen a sav megette az acélkábelt,
és a tó elnyelte a mintavevő palackot.
A küldetésnek vége.
Az ellenszél beljebb sodorja őket a parttól.
Az elkövetkező három órát azzal töltik, hogy valahogy visszaevickéljenek.
Katia nagyon dühös.
Nem akarok filozofálgatni, de Nietzsche mondta, hogy:
"Bolond az, aki mindenét elvesztette, kivéve az eszét."
Tehát nekivágtak a tónak,
hogy tanulmányozzák az összetételét, egy gumicsónakban?
De a csapat kémikusai, akik tisztában voltak a savval, nem jöttek.
Csak az esztelen geológusok mentek. Még ittunk is indulás előtt!
Idővel Maurice tökéletesíti a Maurice Krafftot körbelengő legendát.
Önt úgy nevezik, a Vulkán Ördöge.
Igen, vannak szarvaim.
A leggyönyörűbb jelenség, a legnagyobb természeti látványosság.
A nyílt tenger hozzá képest egy nagy nulla!
Együtt Katiával egyre jobban játszották saját magukat.
Az elmúlt 20 év során hány vulkánt tanulmányoztak?
Katia 170-et látott, én 150-et.
Ő 20-szal többet látott, ami gondot is okoz a kapcsolatunkban.
Azt rebesgetik önökről, hogy egészen vulkanikusak.
Nem vagyok filmes. Egy vándorló vulkanológus vagyok,
akinek muszáj filmet készítenie, hogy vándorolhasson.
Maurice szavai ellenére felvételeik másról tanúskodnak.
Például, hogy mutatják, milyen fárasztó a munkájuk?
Talán így?
Vagy így?
Hogy mutatják, miként kell a mélységbe nézni?
Talán így.
Hogyan állítanak fel geológiai léptéket?
Például ilyen képekkel?
De ezzel mi a helyzet?
Ezt vajon miért örökítették meg filmen?
Minek vagy kinek készült?
Időről időre Katiának és Maurice-nak vissza kell mennie Elzászba,
hogy fotóikból és felvételeikből könyveket és filmeket készítsenek.
Itt az emberek világának lakosai.
Tessék, már kezdi!
Amikor nem tudok elmenni vulkánokat nézni, sóvárgok utánuk.
Így aztán otthon készítek magamnak aprócskákat.
Ha megkérdik, boldog vagyok-e, azt mondanám, semmiképp sem.
Mert ezt a világot rosszul alkották meg.
Ha ehetnék köveket,
a vulkánokon maradnék, és sosem jönnék le.
Mi többé nem a középszerűségein keresztül látjuk a világot.
Mindig krátereken szeretnék lenni, hogy önző módon elmélkedhessek.
Azért, hogy hazamehessenek a vulkánokhoz, pénzre van szükségük.
Katia katalogizálja a képeiket,
könyveket ír, és szervezi a logisztikát.
Maurice előadásokat tart, médiaszereplést vállal,
és próbálja tervezni lávás kenutúráját, hiába.
Én szeretnék lecsorogni egy lávafolyamon. Katia nem akar.
Azt mondja, az induláskor kattintott fotóm lenne az utolsó.
Ő vágja a filmjeiket is.
Egy vulkánon az ember összemérheti magát az akadállyal,
miközben belső bölcsességre tesz szert,
amire nagy szükség van ebben a zavaros világban.
Miközben ezeket a képeket csodáljuk,
30 vulkán tör ki szerte a világon. Magukra várnak.
Golyó indul…
VULKÁN
Veszély.
Veszély…
Az Egyesült Államokban Harry Glicken vulkanológus
1980. május 17-én ezt a fényképet készíti a Mount St. Helensről.
Ami ezután következik, azok a világ legismertebb képei
a másnap itt történtekről,
melyek helyi idő szerint nyolc óra 32 perckor és 11,4 másodperckor kezdődnek.
Egy kitörés készülődik. Már meg is indult a talaj.
Meg is van, fiúk. A teljes északnyugati oldal.
Vancouver! Vancouver! Kezdődik! Kezdődik!
Uraim, a kisbuszt, és a tőlem délre parkoló autót
teljesen betemette.
Engem is eltalál.
Ötvenhárom kilométerre keletre, a Mount Adamsről
egy túrázó ezeket a képeket készíti.
Ötvenhat kilométerre északnyugatra pedig ez a fénykép készül.
Valahol még távolabb pedig egy nyolc milliméteres kamera ezt rögzíti.
Ami Maurice-t és Katiát illeti,
ezt a kitörést nem filmezték és nem fotózták,
mert nem láthatták-hallhatták.
Bekapcsolom a tévét, és látom, hogy egy riporter
egy hatalmas robbanásról beszél a St. Helensen.
Mondom is Katiának: "Nézd, lemaradtunk a robbanásokról, elképesztő!"
Vérszomjas hangulatban voltam.
Ahogy a hamu betemeti a környező vidéket, Katia és Maurice közelebb mennek.
Katia és Maurice három hónapot töltenek a hamuban,
megfigyelnek, fényképeznek, tanulmányozzák ezt az erőt.
És szakértő kollégáikkal karöltve apránként
tisztább képet festenek nekünk a történtekről. Számokkal: 2,8.
Ennyi köbkilométernyi talajt röpített a levegőbe a hegy.
Huszonötezer. A kitörés ereje,
amelyet olyan atombombák számában mérnek, amilyet az USA
Hiroshimára dobott.
Ötvenhét. Az áldozatok hivatalos száma.
Egyszer csak megtalálják David Johnston megolvadt szalagjait.
A Mount Saint Helensen meghalt két vulkanológus egyike
egy régi barátom volt, David Johnston.
A vulkántól tíz kilométerre északra tartózkodott.
A robbanás oroszlánrésze elérte őt.
Csak annyit tudott mondani a rádiójába: "Vancouver! Vancouver! Kezdődik!"
Szegényt soha nem találtuk meg. Teljesen megsemmisítette a robbanás.
És hogy miért volt ilyen veszélyes helyen?
Nos, arra számítottunk, hogy a robbanás a vulkántól északra történik,
de azt hittük, hét-nyolc kilométernél távolabbra nem ér el.
Pedig valójában 30 kilométeres távolságra is elért.
Bármit is fedezzenek fel a robbanás után,
nem jutnak közelebb annak megértéséhez,
miként végezzenek alapvető méréseket a kitörés előtt.
Nem tudjuk, miként jósoljuk meg a kitörés intenzitását,
és az úgynevezett triggert, a kiváltó okot,
a pillanatot, amikor valóban kezdetét veszi a kitörés,
a pillanatot, amikor a magma instabillá válik.
Azt nem tudjuk mérni. Hirtelen egyszer csak elkezdődik.
Ettől a perctől kezdve egész életüket ennek a fajta vulkánnak szentelik.
A szürke vulkánnak. A gyilkos vulkánnak.
Jobban érdekelnek, mert ezek a kevésbé ismertek,
a veszélyesebbek és a nehezebben megközelíthetők.
Olyanok, mint a meggyújtott kanócú bombák, mely kanócok hossza ismeretlen.
A hamufelhők 30-40 kilométer magasságba is eljutnak,
a piroklasztikus túlfeszültségek az 1000 km/órás sebességet is elérik,
és 40 kilométeren belül másodpercek alatt mindent elpusztítanak.
Lehet, hogy a szürke vulkánok gyilkosok,
de a hamujuk a világ legtermékenyebb talaját adja,
amint ez a hatalmas fehérrépa is igazolja.
A vörös vulkánoktól eltérően, amelyek a lemezek távolodásával keletkeznek,
a szürkék a lemezek ütközésekor jönnek létre nyomást és hőt termelve,
míg végül a folyamat katasztrófában csúcsosodik ki.
Az ilyen kitörések nevezetes szereplői a Vezúv 79-ben,
a Tambora 1815-ben, a Pelée 1902-ben.
Íme egy viszonylag kis kitörés: a Galunggung 1982-ben.
És az Una-Una 1983-ban.
A világ 350 vulkanológusa közül csupán 50-en vannak azok, köztük jómagam is,
akik az explozív vulkánokra szakosodtak; a szürkékre, a gyilkosokra.
ÁPRILIS - MÁJUS - JÚNIUS
JÚLIUS - AUGUSZTUS - SZEPTEMBER
A vulkánnak a kitörés előtt
hidegrázása van, mint egy beteg embernek.
A föld reng az emelkedő magmától.
Fel is duzzad, mintha egy tályog telítődne.
A lejtők meredekebbé válnak, a kráterek megnagyobbodnak,
és a vulkán lehelete is megváltozik. Rossz szagú lesz.
A vulkáni gázok összetétele megváltozik,
a hőmérséklete nő, mintha csak lázas volna.
Ugyan a kitörésnek lehetnek jelei,
de semmi sem bizonyos. A pontos időzítést nem lehet tudni.
Márpedig az emberi világban az időzítés a legfontosabb.
1884-ben az időt gépekhez igazították a föld vad ritmusa helyett.
Többé nem a nap, a hold vagy a csillagok mondták meg,
hanem kézzel gyártott időközök koordinálták a vonatokat,
melyek a földből kitermelt ásványokat szállították.
KEZDŐ DÉLKÖR KELETI - NYUGATI HOSSZÚSÁG
A Brit Birodalom által alkalmazott új vonatmenetrend hamarosan
beterítette a bolygót.
De egy vulkánt nem lehet időhöz kötni.
A kanóc hosszát sosem lehet tudni.
Vajon a vulkanológus, aki ellátogat egy kitörés helyszínére,
egyfajta orosz rulettet játszik?
Mindaddig, amíg csak a saját életét kockáztatja, rendben van.
De ha a hatóságok megkérdik, mit tegyenek,
szerintem a legkisebb kétely esetén is evakuálni kell.
Ez egy térkép a kolumbiai Andok szürke vulkánjáról, a Nevado del Ruizról.
A kitörése jelentette fenyegetést mutatja. Minden jel arra utal, robbanni fog,
miként azt Kolumbia geotudósai jelentéseikben előre megmondták.
Ez az 1985. október 7-én publikált jelentés
azt mondja, 100% a valószínűsége a sárfolyamoknak,
komolyan veszélyeztetve Armerót és a környékbeli településeket.
Katia és Maurice egyetért azokkal,
akik vészjelző rendszerek és evakuációs tervek kidolgozását sürgetik.
Ők tudják, mi van készülőben.
Ám a döntéshozók túl költségesnek ítélik ezeket a terveket.
1985. november 14-én ezek a képek bejárják a világot.
A vulkán az előző nap kitört,
és a sárfolyamok éjjel, míg a lakosok aludtak, elnyelték a falukat.
Katia a helyszínre érkezik, míg Maurice Franciaországban tart előadásokat
legutóbbi filmjüket reklámozva.
Az áldozatok hivatalos száma eléri a 22 ezret…
majd a 23 ezret.
Egyes jelentések 25 ezerről szólnak.
A pontos szám nem ismert.
A túlélők később beszámolnak.
Felnéztem a folyóra a hegy irányába, és rengeteg sarat láttam.
Aztán elért engem is, és betemetett.
Az emberek össze-vissza sírva futkostak.
"A fiamat elsodorta az ár, a feleségemet elsodorta az ár."
"Csak én maradtam." Vagy "Csak mi ketten maradtunk életben."
Leszakadt karokat, lábakat, fejeket találtunk.
A családot, aminek a keresésére jöttünk, nem találtuk.
Katiának hiányzik Maurice, aki valószínűleg épp előadásokat tart
a vulkánok teremtő erejéről.
Most először megkérdőjelezi az élete értelmét.
Ez a legnehezebb, amikor ilyesmi történik;
lerombolt faluk, katasztrófa sújtotta emberek.
Ilyenkor szégyelljük bevallani, hogy vulkanológusok vagyunk.
A 18-19. században nagy katasztrófák történtek,
melyek sok áldozatot követeltek főleg az információ hiánya miatt.
De hogy történhet ilyesmi a 20. században, amikor mindenki tudta?
Egy gombóc volt a torkomban.
1985. november 13-án a kolumbiai Ruizban 22 ezren haltak meg
csak azért, mert a hatóságok nem hittek a vulkanológusoknak.
Katia és Maurice egész életében a föld szívverését,
a vérkeringését dokumentálták.
Most pedig érzik, hogyan dobban és törik össze saját, emberi szívük.
Maurice egykor azt mondta…
Nehezen igazodom el az embereken. Mármint, én is ember vagyok.
Nem mindig futok el előlük,
de úgy hiszem, hogy azzal, hogy vulkánokon élek, távol az emberektől,
végül megszeretem őket.
A vulkánoknak az alkotáshoz pusztítaniuk kell,
de muszáj ennek a kiszámíthatatlan körforgásnak emberéletekbe kerülnie?
A vulkánok a legszebb jelenségek a természetben, de ölnek.
Az az egyik álmom, hogy a vulkánok ne öljenek többé.
Armeróban azok a szörnyű sárfolyamok 25 ezer életet oltottak ki.
Ezt elkerülhettük volna, ha megtanítjuk az embereket evakuálni.
A szakmai jelentések semmit nem mondanak azoknak, akik nem ismerik a vulkánokat.
Ezért arra gondoltunk, inkább filmeket készítünk.
Ha képeket mutatunk a kormánynak áldozatokról, károkról, veszélyekről,
akkor talán hisznek nekünk, talán meggyőzhetjük őket.
Katia és Maurice útra kel a legritkább, leghalálosabb
erő után kutatva egy új film kedvéért a vulkánok jelentette veszélyekről.
Egy teljes évükbe telt, mire le tudták ezt filmezni
az alaszkai Mount Augustine-on.
Tudtuk, hogy ez a fajta piroklasztikus túlfeszültség veszélyes,
de most először kerültünk ilyen közel, mindössze 50 méterre voltunk.
Olyanok voltunk, mint egy légy a lábasban, amiből kifut a tej.
A jelenség teljes csendben zajlott.
Egyáltalán nem volt ijesztő látvány.
Felcsigázott és egyre közelebb és közelebb vonzott minket, mint a mágnes,
míg már őrültségnek tűnt ott lenni.
Egyszeri, megismételhetetlen pillanat volt ez nekünk, úgyhogy vállaltuk a rizikót.
A kamera megremeg, mintha nem tudna dönteni, hogy maradjon vagy meneküljön.
Talán azért, mert a kollégájuk, Juergen Kienle,
menten elhúzza őket az égető hamufelhőtől
az utolsó pillanatban.
Jó pár évvel később nekrológjuk ezt a pillanatot idézi majd fel,
amikor Katia és Maurice ragaszkodott ugyan a kockázatok
mindenkori minimalizálásához…
ugyanakkor kijelentették, hogy az effajta közeli tanulmányozás elengedhetetlen.
Maurice egyszer azt mondta…
"Nézzék, mi, emberek milyen aprók vagyunk e vulkáni erővel szemben!
Életünkből akkor marad fenn bármi is, ha írunk,
történeteket mesélünk vagy filmezünk."
Amikor bármelyik pillanatban meghalhatsz…
mit hagysz hátra?"
Annyi szép dolgot láttam.
Úgy érzem, százéves is elmúltam, annyi mindent éltem át.
Úgyhogy őszintén szólva, félelem nélkül megyek.
Bármit megadnék, hogy így élhessek tovább.
Maurice-szal mindent együtt csinálunk. Nem tudunk a másik nélkül dolgozni.
Szeretem, ha előttem megy, mert kétszer olyan nehéz, mint én,
így tudom, hogy ahova ő megy, oda mehetek én is.
Azért követem, mert ha ő meghal, inkább vele lennék. Szóval megyek utána.
Néhanapján én megyek elöl.
Korszakokon át hatalmas erők feszülnek egymásnak a bolygó belsejében,
hogy adott pillanatban egy olyan kitörést okozzanak, mely újraformálja a földet.
Az emberiség kétmillió éve során
két aprócska ember született egy időben és egy helyen,
akik ugyanazért a dologért rajongtak.
És ez a rajongás közelebb hozott minket a földhöz.
Szia, Toto! Itt Maurice. Japánba tartunk egy kitöréshez.
Kedd dél van. A repülőtéren vagyunk.
Az Unzen tört ki, és rettentően felcsigázott.
Tegnap jöttünk vissza Martinique-ről. Felmerült, hogy Párizsba menjünk,
de ma indulunk Japánba. Oké, ölellek. Szia!
1991. június 3.
Az Unzen ébredezik 200 éves álmából.
A hegy május óta fortyog,
de ma valami megmozdul a föld belsejében.
Mindig reménykedünk, de sosem lehetünk biztosak, és semmit sem tudunk.
Hatalmas tömbök vannak a tetején, amiknek le kell jönniük, de mikor?
Nem sokkal délután négy óra után esni kezd.
Az északi szél hamut fúj.
Ezúttal valami megváltozott.
A ködben nem látnak jól, ezért Katia és Maurice közelebb merészkednek
barátjukkal, Harry Glickennel a jobb felvétel kedvéért.
Egy újságíró rögzítette ezeket a képsorokat, hátrahagyva a kameráját.
És íme a robbanás előtti pillanat.
Az utolsó ismert kép Katiáról és Maurice-ról együtt.
A japán hatóságok ezt a fényképet adták Katia és Maurice barátjának, Yves-nek.
Urnáik a shimabarai templomban nyugszanak
az Unzen lábánál.
A kitörés helyszínén a talajon talált nyomok arra utaltak,
hogy Katia és Maurice egymás mellett voltak.
Két tárgyat találtak meg: egy kamerát és egy karórát,
melynek mutatói örökre megálltak az időben 4:18-nál.
A Kelet-kínai-tenger túloldalán a Pinatubo vulkán megremeg.
Egy héttel később felrobban,
a Fülöp-szigetek leglátványosabb vulkánkitörését nyújtva.
Evakuálnak 58 ezer embert.
A hatóságok komolyan vették a figyelmeztető jeleket, hála Katia
és Maurice a vulkánok megértéséről szóló filmjének.
A világ másik felén, a francia-német határ közelében
a Vosges- és Rajna-menti törésvonalak alig érzékelhetően elmozdulnak a föld alatt.
Katia, én és a vulkánok: ez egy szerelmi történet.
Az biztos, hogy nem tudjuk másképp elképzelni az életünket.
A FILMET AZ 1991. JÚNIUS 3-ÁN AZ UNZENEN ELHUNYT 43 EMBERNEK AJÁNLJUK.
A feliratot fordította: Császár Hédi