Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kylmässä maailmassa kaikki kellot alkoivat jäätyä.
Aurinko tuli ja meni kaiken pyyhkivien lumimyrskyjen väleissä.
Tämä oli tulen maailma,
ja siitä tulesta kaksi rakastavaista löysivät kodin.
Katia ja Maurice Krafft, mahdollisesti maailman eniten -
aktiivisia tulivuoria tutkinut vulkanologipari.
KATIA JA MAURICE KRAFFTIN ARKISTOJEN SYVYYKSISTÄ
Toivotan teille iloista pääsiäistä Maurice ja Katia Krafftin kanssa.
Terve.
PÄÄOSISSA KATIA KRAFFT
Maailman paras vulkanologi on pieni nainen nimeltään Katia Krafft.
JA MAURICE KRAFFT
Näetkö, Stephanie? Useimmat tulivuoret ovat laattojen rajoilla.
SEKÄ
JA MONIA MUITA
KUVANNUT KATIA & MAURICE KRAFFT YSTÄVINEEN
On ehdottoman tärkeää, että näette nämä kuvat -
ja laavapyörteet vievät teidät mukanaan.
- Maurice? - Hei!
Hei, poju, mitä kuuluu?
Hyvää.
Tulivuori on valmis ja odottaa meitä!
Kyllä.
Katia?
Tämä on Katia, ja tämä on Maurice.
On 1991, kesäkuun toinen. Huominen on heidän viimeinen päivänsä.
Heiltä jää jälkeen näytteitä.
Sanoja.
Satoja tunteja videomateriaalia.
Tuhansia valokuvia.
Ja miljoona kysymystä.
Kun olette ulkona kivillä, mistä puhutte?
Katia puhuu vain syömisestä. Se on se, mikä häntä kiinnostaa!
Onko maailmassa useita vulkanologipariskuntia?
En tiedä onko muita.
Vulkanologipareja? Se on todella harvinaista.
Vulkanologit ovat ihmisiä, jotka tutkivat aktiivisia tulivuoria.
En usko, että on muita. Tai ehkä emme tunne heitä.
Mutta säälisin heitä.
Vulkanologien on vaikea asua yhdessä. Se on vulkaanista!
Purkaudumme usein!
Juuri eräänä päivänä hän kiirehti aktiiviselle keilalle.
- Mauna Loa. - Se oli viilenemässä.
Halkeamia alkoi muodostua pikkukeilalle.
- Mitä hän teki? Putosi reikään! - Hän työnsi minut!
He tapaavat 19 vuotta sitten.
Vuonna 1966.
Tästä ensimmäisestä kohtaamisesta ei ole varmaa tietoa,
ja kuvamateriaali orastavasta romanssista on harvassa.
On tämä valokuva.
Ja nämä ruusunsävyiset hetket paria vuotta myöhemmin.
Osia Katian ja Mauricen tarinasta on kadonnut ajan saatossa.
Arvoituksia, niin kuin rakkaudessakin.
Rakastumme palavasti siihen, minkä tiedämme.
Ja vielä palavammin siihen, mitä emme.
Eräässä kertomuksessa Katia ja Maurice tapaavat sattumalta -
Strasbourgin yliopiston penkillä.
Haroun Tazieff, varmaan tunnettekin hänet. Hän on juuri julkaissut uuden elokuvan.
Toisessa he tapaavat vulkanologi Haroun Tazieffin elokuvan näytöksessä.
Yksityiskohtaisin kertomus on sokkotreffeistä kahvilassa.
Heitä yhdistävät heidän ensirakkautensa, tulivuoret Etna ja Stromboli.
Katia, kurittomien tyttöjen kouluun lähetetty kapinallinen,
vakuuttaa vanhempansa viemään hänet Italian tulivuorille.
Ensimmäinen purkaukseni oli Etnalla laavavirtojen ja räjähdysten kanssa.
Tämä kivien ja mineraalien maailma.
Kun laava virtaa illalla, se on todella kaunista.
Ensivaikutelmani nähdessäni tämän elävän maan -
vahvisti sen, mitä olin kuvitellut ja lukenut.
Vierailin Strombolilla isäni kanssa 7-vuotiaana ja se oli kiehtovaa.
Maa on aina kiinnostanut minua. Joinain päivinä elin dinosaurusten aikaan,
toisina olin trilobiittien seurassa. Olin lapsena hulluna niihin.
Maurice palaisi Strombolille 19-vuotiaana -
tuntien välittömästi hurmosta ja yksinäisyyttä.
Katia ymmärtää tämän yksinäisyyden. Se on myös hänen.
Kasvettuaan Alsacen sodanjälkeisissä raunioissa -
maailma tuntui heistä turvattomalta, epävarmalta.
He hakevat turvaa luonnon arvoituksista.
Unelmoiden vain 20 kilometrin päässä toisistaan.
Vogeesien ja Reinin siirrosten liikkuessa huomaamattomasti heidän allaan.
Tämän version päätteeksi kahvila sulkeutuu ja alkaa sataa.
He eivät ikinä jätä toisiaan.
19. marraskuuta 1967 -
Yhdysvaltojen hävittäjä pudottaa kaksi pommia -
Etelä-Vietnamin rajalle.
Entiselle kolonisoidulle Ranskan Indokiinan alueelle.
Viikkoa myöhemmin Katia ja Maurice protestoivat sotaa Pariisissa.
Seuraavana päivänä he ovat L'Humanité-lehden etusivulla.
Mutta ihmisten vallantavoittelu tuntuu turhamaiselta ja absurdilta -
verrattuna Maan voimaan.
Kiinnostuimme kumpikin vulkanologiasta,
koska olimme pettyneitä ihmiskuntaan.
Ja koska tulivuori on ihmistä mahtavampi, ajattelimme, että se on mitä tarvitsemme.
Jotain ihmisen käsityskyvyn tuolta puolen.
Meneillään on myös laattatektoniikan vallankumous,
ja vulkanologian ala hakee muotoaan.
Laattatektoniikan ja mannerliikunnon keksiminen ja todistaminen -
on yhtä tärkeää kuin atomin löytäminen fysiikalle.
He ahmivat jokaisen hypoteesin, jokaisen myytin.
Kaiken, mitä Maan arkistoista on kerätty.
Totuudet,
osaset,
kysymykset.
He pohtivat, mikä muovaa ja muokkaa maailmaa.
He kaihoavat päästä lähemmäs näitä arvoituksia.
ISLANTI 1968
Lahjoitetulla autolla ja juuri riittävällä apurahalla -
Katia ja Maurice lähtevät etsimään Islannin tulivuoria -
ystävänsä Rolandin kanssa.
Katia on geokemisti, Maurice geologi.
Yksin he saattoivat vain unelmoida tulivuorista.
Yhdessä he voivat saavuttaa ne.
Paitsi että auto hajoaa 27 kertaa.
Sitten kolari.
Ja Maurice joutuu pulaan.
Tämä on Katian kertomus näyttelijän lukemana.
Lopettelin mittauksiani,
rikkivetyjäämiä ja hieman suolahappoa.
Tyytyväisenä tuloksiini kävelen Mauricen luo.
Mitä hän katselee niin kiinnostuneena?
Hänen oikean nilkkansa iho kuoriutuu kuin sipuli!
Oikea jalkani paloi kuumassa mudassa.
140 astetta, riittävän kuumaa minulle! Se on vulkanologin kaste.
Lannistumatta he viettävät seuraavat kesät -
tutkien yhteisiä ystäviään, Etnaa ja Strombolia.
He tuovat mukanaan myös lisää ihmisystäviä.
L'Équipe Vulcain, he kutsuvat itseään.
VULKANUSRYHMÄ
Kaasunäytteiden pullottaminen on herkkä toimenpide.
Takaiskuja on monia.
Kiipeämme ylös housuissa ja laskeudumme alushoususillamme.
Katia ja Maurice jahtaavat luonnonvoimien kummallista alkemiaa,
mineraalien, lämmön, kaasun ja ajan yhdistelmää, joka synnyttää purkauksen.
He kysyvät, mikä saa Maan sydämen sykkimään?
Sen veren kiertämään?
He tutkivat, tarkastelevat ja kyseenalaistavat.
Katia ja Maurice alkavat oppia planeetan saloista, joista harva tietää.
Ymmärrys on rakkauden toinen nimi.
Kun on nähnyt purkauksen, ei sitä ilman voi elää,
koska se on niin mahtipontinen, niin voimakas.
Se mitättömyyden tunne kesyttämättömien luonnonvoimien edessä.
Vuonna 1970 Katia ja Maurice avioituvat pienimuotoisessa tilaisuudessa Alsacessa.
He menevät häämatkalle Santorinin tulivuorisaarelle.
Sen uskotaan olevan Atlantiksen salainen sijainti.
KAHVILA - BAARI - RAVINTOLA HOTELLI ATLANTIS
Katia ja Maurice päättävät, etteivät aio hankkia lapsia.
"Tästä eteenpäin elämä on pelkkiä tulivuoria,
tulivuoria, tulivuoria." Maurice sanoo.
Ei, tämä ei ole tieteiselokuva.
Tämä on kaksi nuorta vulkanologia tanssimassa tulivuoren reunalla.
He ovat Katia ja Maurice Krafft.
SUUNTANA SEIKKAILU
TÄNÄÄN: IHMINEN JA TULIVUORET
Vulkaaninen pommi? Mitä se tarkoittaa?
Vulkaaninen pommi on tulivuoren usein laavan muodossa lennättämä kivi.
Helpointa on näyttää yksi. Pommi tulivuoresta.
Onko se painava?
Ne voivat olla parikin tonnia, mutta tämä on vain kilon tai kaksi.
Päähän osuessaan se ei silti tuntuisi miellyttävältä!
Maurice Krafft, onko tulivuorilla erilaisia luonteita?
- Oletteko yrittäneet luokitella niitä? - Tulivuoriluokitukset pitäisi kieltää.
Tulivuoria ei voi luokitella. Jokaisella on oma luonteensa.
Ei pahalla, mutta ne ovat vanhat parrat ja akateemikot, jotka luokittelevat asioita,
pakottaen kokonaisen sukupolven käyttämään mallejaan.
Se ei pidä paikkaansa.
On parempi tutkia jokaista tulivuorta erikseen -
ja välttää herjaavia luokitteluja.
Se on laite, joka valikoiden hidastaa kaasuja.
Kun kaasusekoitus menee sisään laitteeseen…
Nuori vulkanologian tieteenala on löytänyt kaksi nuorta tähteä.
Nämä tuomanne näytteet ovat todella kauniita -
ja erittäin värikkäitä katsojille, joilla on väri-TV.
Kamera rakastaa heitä.
Ja he rakastavat kameroitaan.
Valokuvaus on tapa muistaa, palata,
venyttää heidän aikaansa tulivuorten kanssa.
- Kuvaatteko kaikki tutkimusmatkanne? - Kyllä, se on tapamme havainnoida niitä.
Silloin voimme katsoa kuvia uudelleen ja tutkia niitä,
koska kaikki tapahtuu liian nopeasti, kun se on siinä edessä.
Tämä valokuva näyttää Strombolin lennättämien -
vulkaanisten pommien paraboliset radat.
Tässä laava venyy lasivillaksi, jota kutsutaan Pelen hiuksiksi.
Ja tämä auttaa havainnollistamaan laattatektoniikkaa.
Vulkanologia on havaintotiedettä.
Mitä lähemmäs he pääsevät, sitä enemmän he näkevät.
Ajatellaanko teitä "kiertävinä vulkanologi-esiintyjinä"?
Amerikkalaiset kutsuisivat freelancereiksi.
Mutta on totta, että olemme kuin kiertäviä esiintyjiä.
Tulivuorijuoksijat.
Elämme Maan rytmien mukaan. Ja Maa päättää, minne menemme seuraavaksi.
Katia, tunnetko eläväsi vaihtoehtoista elämää?
En tietenkään omasta mielestäni,
mutta jotkut kollegat näkevät meidät kummajaisina.
Välittömästi, kun tulivuori herää, nämä kummajaiset saavat tiedon -
kasvavalta verkostolta paikallisia ystäviä ja oppaita, jotka auttavat heitä -
saavuttamaan kraatterit niin nopeasti kuin mahdollista.
Maurice ja Katia tekevät tutkimusmatkansa Nyiragongolle,
tulivuorelle, joka sijaitsee kahden erkanevan laatan välissä.
Heitä opastaa vulkanologikollega Jacques Durieux.
Tulivuoren suulle saavuttua pitää mennä tulivuoren suuhun sisään.
Joten laskeudutaan.
Ei kovin korkealta, 300 metriä. Mutta todella huonoa kiveä!
Kaikenlaisten fumarolien puhkomaa, joten se ei ole kovin vahvaa.
Tänne Maurice ja Katia tekevät kotinsa seuraavaksi kahdeksi viikoksi.
Myöhemmin Katia kirjoittaa:
"Mietiskelemme, maaten kuilun reunalla."
"Säälimätön ilmiö saa meidät vapisemaan."
Yhtäkkiä laava syöksyy sekunneissa kymmenen metriä alas.
Maurice sanoo, että on hullua jäädä tänne.
Ja silti -
me jäämme.
Uteliaisuus on pelkoa vahvempi.
Aikanaan he ilmestyvät kraatterista vahingoittumattomina ja rohkaistuneina.
Pääsemme todella lähelle tulivuoria. Se ei ole vaikeaa.
Tämän tyyppiset punaiset tulivuoret ovat ystävällisiä.
Tulivuoriluokitusten valtavassa maailmassa -
Krafftit hyväksyvät lopulta kaksi pääluokkaa.
Punaiset -
ja harmaat.
Kun ihmiset ajattelevat laavavirtoja, ne ovat niitä punaisia, mukavia yksilöitä.
Sitten on harmaat tulivuoret, tappajat, räjähtävät yksilöt.
Punaiset tulivuoret, kuten Nyiragongo, syntyvät tektonisten laattojen erotessa,
sekä kuumissa pisteissä merenpohjassa.
Magma nousee ja täyttää Maan liikkeen avaamat raot,
muodostaen uutta maata.
Punaiset tulivuoret ovat basalttisia.
Valuvia.
Ja jopa 1 200 asteisia.
Punaisella tulivuorella on todella vaikea kuolla.
Koska laavavirrat valuvat aina uomissa kuin joki.
Tiedämme, minne se on menossa.
Se ei ole sen vaarallisempaa kuin tiellä kävely Belgiassa tai muuallakaan.
Se on totta! Kysymys on laskelmoidusta riskistä.
Ei mitenkään erinomaista. Yleensä teen ne paremmin.
Oletteko tulleet järkevimmiksi ajan kanssa vai päinvastoin?
- Meillä on eriävät mielipiteet. - Katia on järkevämpi?
On tyhmiä virheitä, joita emme enää tee.
Kuten ryntää kraatteriin tajuten vasta perästä päin, mitä olisi voinut tapahtua.
Joten voisi sanoa, että olemme järkevämpiä.
Ei, sinä olet!
Katialla ja Mauricella on eronsa.
Katia on kuin lintu.
Maurice, kuin merinorsu.
Katiaan vetoavat yksityiskohdat, asioiden yhteydet toisiinsa.
Mauriceen kokonaisuus, mahtipontisuus.
He molemmat havainnoivat maailmaa, mutta kumpikin omalla tavallaan.
Katia vangitsee kamerallaan yhden hetken yhteen kuvaan.
Maurice jahtaa liikettä.
Taltioiden virran sekunteja, 24 kuvaa jokaisesta.
Hän janoaa saada jokaisen mahdollisen kuvakulman, koska spektaakkeli voi kadota.
Mutta se saa hänet vaeltelemaan -
ja vaeltelemaan -
ja vaeltelemaan.
Katian suurin pelko on, että hän kadottaa Mauricen näköpiiristään -
eikä näe häntä enää koskaan.
Tämä on vulkanologin ansa. Jos maa romahtaa,
putoaa laavaan, tulee muutama kipinä.
Vulkanologin peli on pelattu.
Yllätyssähke kutsuu Katian ja Mauricen Nyiragongolle,
rakkaalle tulivuorelleen, jonka he tapasivat neljä vuotta sitten.
KIIREELLINEN SÄHKE - 10. TAMMIKUUTA, KELLO 10.
NYIRAGONGON LAAVAJÄRVI TYHJENTYNYT YMPÄRISTÖÖN -
UHKAA GOMAN KAUPUNKIA - STOP.
Nyiragongo, joka vaikutti niin hyväntahtoiselta, tyhjeni minuuteissa -
kuin reiällinen kylpyamme, kylväen ympärilleen kuolemaa.
Katia ja Maurice tiesivät tällaisen tuhon olevan mahdollista.
Mutta tämä on ensimmäinen kerta, kun he kokevat sen itse.
Laavavirrat liikkuivat todella nopeasti.
Ne virtasivat mahdollisesti 60-70 kilometrin tuntivauhtia.
Ja tämä oli aamulla, kun monet ihmiset olivat tien päällä matkalla torille.
Luulemme, että noin 100 ihmistä jäi laavavirran alle.
Hyvin epätavallinen purkaus.
Nämä ovat täydelliset painaumat norsun ruumiista.
Jopa kärsä ja häntä ovat jättäneet jälkensä laavaan.
Mikään määrä tieteellistä tutkimusta ei olisi valmistanut tähän järkytykseen.
Tarujen kieli tuntuu sopivammalta.
He ovat paholaisen padassa, helvetin suulla.
Tai he päätyivät tulivuoren sotaakäyvien henkien väliin -
heidän gomalaisten ystäviensä tarinoiden mukaan.
Kuvittelen näkyä meistä ylhäältä katsottuna.
Naurettava jono pikkuisia muurahaisia kiipeämässä jättimäisen pedon selkään -
ja sanoen ylimielisesti:
"Kiipeän päällesi ymmärtääkseni sinua -
ja repiäkseni sinulta tuhatvuotiset salaisuutesi,
jotta tiede voi kehittyä!"
Kuinka suuri onkaan ihmisen kunnianhimo ja turhamaisuus?
Yritämme todistaa tätä voimaa,
mutta ihmissilmä ei pysty näkemään geologisessa ajassa.
Elämämme on vain silmänräpäys verrattuna tulivuoren elämään.
Mitä tulee tieteellisiin löytöihin,
kuten kuinka tulivuori toimii, tai miksi Maa on kuuma,
käytännössä kaikki on tuntematonta. Emme tiedä lähes mitään.
Katialle ja Mauricelle -
tuntematon ei ole pelonaihe, vaan syy mennä kohti.
Haluan päästä lähemmäs, suoraan tulivuoren vatsaan.
Se tulee vielä tappamaan minut, mutta se ei haittaa minua yhtään.
En leikittele kuolemalla, mutta siinä hetkessä -
en välitä ollenkaan.
Vaaran hurma? Ehkä.
Vain 52 vuoden iässä nuori indonesialainen tulivuori alkaa raivota.
Katia ja Maurice lähtevät jahtiin.
Vuonna 1883, sen vanhempi, tulivuori nimeltä Krakatau, räjähti.
Se manasi niin voimakkaan hyökyaallon, että se pyyhkäisi -
läheiset rannikot, tappaen 36 417 ihmistä.
Se myös repäisi tämän korallin merenpohjasta -
ja pysäköi alankomaalaisten kolonialistien höyrylaivan kolme kilometriä sisämaahan.
Tuhka matkasi ympäri maapalloa, voimistaen auringonlaskuja ja vangiten -
tutkijoiden ja taiteilijoiden katseet. Erityisesti erään norjalaisen maalarin,
joka kuvasi auringonlaskuja huutona.
Sitten tulivuori romahti mereen -
vain noustakseen uudelleen tulokkaana nimeltä Anak Krakatau.
Juuri kun saavuimme rantaan, tulivuori purkautui.
Kaikki pakenivat, jättäen Katian ja minut yksin saarelle.
Mahtavia räjähdyksiä oli kolmen tai neljän minuutin välein.
Meitä oli vain kaksi, ja 24 tuntia päivässä -
toisen oli oltava vahdissa vulkaanisten pommien varalta.
Ne ovat punaisia, joten yöllä niiden lentokaaret on helppo nähdä.
Saatoimme nähdä, jos pommi oli tulossa kohti -
ja viime hetkellä siirrämme nukkuvan pois tieltä.
Epäröimme.
Menemmekö lähemmäs? Vai otammeko veneen ja pakenemme?
Päätimme jatkaa.
Sillä siinä on oma nautintonsa lähestyä petoa -
tietämättä sitä, joutuuko sen kynsiin.
En voisi elää sellaisen kanssa,
joka ei jaa sitä rakkautta tulivuoren päällä.
Katian ja Mauricen täytyy olla samassa tahdissa.
Mikä tahansa toisen tekemä virhe, voi koitua kalliiksi molemmille.
Mutta Maurice ei voi tehdä tätä työtä ilman Katiaa.
Eikä Katiakaan ilman Mauricea.
Ja yhdessä he ovat siellä tulivuoren takia,
joka ei piittaa heidän imartelustaan.
On oltava lujat hermot, eikä saa panikoida herkästi.
Sanotaan, että vaimoni loukkaantuu.
Ei kuole, mutta loukkaantuu. En voi tehdä mitään.
Olen hänen kanssaan, kun hän tekee kuolemaa, enkä voi mitään.
Se on kamalaa.
Katia ja Maurice tietävät näiden kivien kestävän kauan heidän jälkeensä.
He eivät ole uskonnollisia.
He sanovat olevansa tutkijoita.
"Meillä on vain tämä yksi lyhyt elämä, sitten palaamme maahan."
Yhdellä lyhyellä elämällään Katia unelmoi vanhenevansa -
yhdessä tulivuoren kanssa, kääntäen jokaisen kiven.
Onko haavetta, jota et ole vielä toteuttanut?
Kyllä, useita. Kaikki purkaukset, joita emme ole nähneet.
Mauricella on polte päästä lähemmäs tulta, hinnalla millä hyvänsä.
Hän kirjoitti kerran:
Vaatii ehkä tietynlaisen olemassaolon filosofian -
kohdatakseen nämä vulkaaniset hirviöt. Omani on yksinkertainen.
Suosin lyhyttä intensiivistä elämää monotonisen ja pitkän sijaan.
Kamikazemainen olemassaolo vulkaanisten asioiden kauneudessa.
Minulla on totinen suunnitelma, josta olen haaveillut lapsesta asti.
Laskea laavavirtaa kanootissa, ihan vain noin 15 kilometriä.
Jos se on mahdollista, teemme sen täällä, Havaijilla,
ja teen kaikkeni toteuttaakseni sen.
Kanootti tulee olemaan kuin Geminin paluukapseli,
pohjassaan titaaniseoskerros ja eristäviä tiiliä.
Helikopteri pudottaa kapselin laavaan -
ja kellumme alas jokea pitkin mereen.
Maurice hautoi suunnitelman toisesta veneseikkailusta -
heidän ensimmäisellä Indonesian matkallaan vuonna 1971.
Täällä he tutkivat maailman suurinta rikkihappovarantoa.
Saimme idean mennä purjehtimaan happojärvelle.
Se oli mielestäni huvittavaa, sillä sitä ei oltu ennen tehty.
Katia oli ehdottomasti sitä vastaan. Hän on geokemisti.
Michel Wolff ja minä, kemistit, kieltäydyimme osallistumasta.
Olimme liian tietoisia vaaroista. Onhan se sentään väkevää happoa!
Lopulta ne olivat tietämättömät geologit,
jotka lähtivät matkaan happojärvelle.
Olimme ostaneet pumpattavan veneen 100 frangilla kirpputorilta.
Se oli käytetty vene. Emme aikoneet ottaa uutta.
Emme ole täysiä idiootteja.
Emme olleet peloissamme.
Tai olimme aluksi, mutta se oli niin jännittävää.
Tykkään tehdä asioita, joita ihmiset kieltävät minua tekemästä.
Yllättäen happo syövyttää teräskaapelin -
ja järvi ottaa näytepullon omakseen.
Tämä tehtävä on ohi.
Vastatuuli pyyhkäisee heidät kauemmas rannasta.
Heillä kuluu seuraavat kolme tuntia ponnistellessaan takaisin.
Katia on raivoissaan.
En halua mennä filosofiseksi, mutta Nietzsche sanoi:
"Hullu on sellainen, joka on menettänyt kaiken paitsi järkensä."
Lähditte järvenselälle -
tutkimaan sen koostumusta kumiveneellä?
Mutta ryhmän kemistit, jotka tietävät mitä happo on, kieltäytyivät lähtemästä.
Vain ajattelemattomat geologit lähtivät. Juomme ennen lähtöä!
Ajan myötä Maurice hioo legendan Maurice Krafftista.
Sinua kutsutaan Tulivuoripaholaiseksi.
Kyllä, minulla on sarvet.
Se on mitä kaunein ilmiö, luonnon mahtavin spektaakkeli.
Aava meri on syvältä siihen verrattuna!
Ja yhdessä hän ja Katia ovat tulleet hyviksi esittämään itsejään.
Montako tulivuorta olette nähneet viimeisen 20 vuoden aikana?
Katia on nähnyt 170 ja minä 150.
Hän on nähnyt 20 enemmän kuin minä. Se on ongelma suhteessamme.
Sanotaan, että te kaksi olette aika vulkaanisia!
En ole elokuvantekijä. Olen vaeltava vulkanologi,
pakotettuna tekemään elokuvia vaeltaakseni.
Mauricen sanomisista huolimatta heidän kuvamateriaalinsa kertoo toista.
Esimerkiksi kuinka he näyttävät, että heidän työnsä on uuvuttavaa?
Ehkäpä näin?
Tai näin?
Kuinka he näyttävät, miten tuijottaa tyhjyyteen?
Kenties näin.
Kuinka he esittävät geologisen mittakaavan?
Tällaisilla kuvilla?
Mutta entä tämä?
Miksi tämä hetki taltioitiin heidän rajallisella määrällä filmiä?
Mitä tai ketä varten se oli?
Silloin tällöin Katian ja Mauricen on palattava Alsaceen -
tehdäkseen kuvamateriaalistaan kirjoja ja elokuvia.
Täällä he ovat tämän ihmismaailman asukkeja.
No niin, se alkaa!
Ikävöin tulivuoria, kun en voi mennä näkemään niitä.
Joten teen itselleni pieniä tulivuoria kotona.
Jos kysyisit, "Oletko onnellinen?" vastaisin, "En todellakaan."
Koska tämä maailma ei ole hyvin rakennettu.
Jos voisin syödä kiviä,
pysyisin tulivuorilla enkä tulisi koskaan alas.
Emme enää näe maailmaa sen kaikkine keskinkertaisuuksineen.
Haluaisin aina olla kraattereilla, vain pohdiskellakseni niitä itsekkäästi.
Päästäkseen takaisin kotiin tulivuorelle, heidän täytyy maksaa laskut.
Katia luetteloi heidän kuvansa,
kirjoittaa kirjat ja hoitaa järjestelyt.
Maurice tekee luentokiertueen, mediaesiintymisiä -
ja yrittää turhaan suunnitella laavakanoottimatkaansa.
Haluan kellua pitkin sulaa laavavirtaa. Katia ei halua.
Hän sanoi ottavansa viimeisen kuvani, kun lähden matkaan.
Maurice myös leikkaa heidän elokuvansa.
Tulivuorella ihminen voi ottaa itsestään mittaa -
ja samalla saavuttaa sisäistä viisautta,
joka on tarpeen levottomassa maailmassa.
Ihaillessamme näitä kuvia -
30 tulivuorta purkautuu ympäri maailmaa. Ne odottavat sinua.
Pallo on sisällä.
TULIVUORI
Vaara.
Vaara, vaara…
Yhdysvalloissa vulkanologi Harry Glicken -
ottaa tämän kuvan St. Helens -vuoresta 17. toukokuuta, 1980.
Seuraa joitain tunnetuimpia kuvia siitä, mitä täällä tapahtuu huomenna.
Alkaen ajassa 8 tuntia, 32 minuuttia ja 11,4 sekuntia länsirannikon kesäaikaa.
Nyt meillä on purkaus. Iso maanvyörymä irtoaa.
Siinä se on, pojat. Koko luoteinen osa.
Vancouver! Vancouver! Nyt se tapahtuu!
Herrasväki, asuntovaunu ja auto -
minusta etelään ovat peittyneet.
Se tulee osumaan minuunkin.
53 kilometriä itään, Mount Adamsilla,
vaeltaja ottaa nämä valokuvat.
56 kilometriä luoteeseen otetaan tämä kuva.
Jossain kauempana 8-millinen videokamera tallentaa tämän.
Mitä tulee Mauriceen ja Katiaan,
he eivät kuvanneet tätä purkausta,
koska eivät voineet nähdä tai kuulla sitä.
Avaan TV:n ja näen toimittajan puhumassa valtavasta räjähdyksestä St. Helensillä.
Kerron Katialle, "Katso, räjähdykset menivät meiltä ohi, se on uskomaton!"
Olin murhanhimoisella tuulella.
Tuhkan laskeutuessa ympäristöön Katia ja Maurice saapuvat.
Katia ja Maurice viettävät kolme kuukautta tuhkan keskellä.
Tarkkaillen, valokuvaten ja tutkien tätä voimaa.
Ja vähä vähältä, he ja heidän tutkijakollegansa -
maalaavat selkeämpää kuvaa tapahtumasta numeroilla kuten 2,8.
Se on vuoren sinkoama maa-aines kuutiokilometreissä.
25 000, purkauksen voima mitattuna -
atomipommeissa, jollaisen Yhdysvallat pudottivat Hiroshimaan.
57, virallinen kuolonuhrien lukumäärä.
Aikanaan he löytävät David Johnstonin sulaneet kasetit.
Yksi kahdesta St. Helensillä kuolleesta vulkanologista -
oli pitkäaikainen ystävämme David Johnston.
Hän oli 10 kilometriä tulivuoresta pohjoiseen.
Hän kärsi räjähdyksen pahimmat vaikutukset.
Hän ehti vain sanoa radioon: "Vancouver, Vancouver, nyt se tapahtuu!"
Emmekä ikinä löytäneet poloista miestä. Räjähdys pyyhkäisi hänet mennessään.
Ja miksi hän oli niin vaarallisessa paikassa?
No, me oletimme räjähdyksen menevän tulivuoresta pohjoiseen,
mutta ajattelimme, ettei se yltäisi kauemmaksi kuin 7-8 kilometriä.
Tosiasiassa se ylsi 30 kilometriin.
Riippumatta siitä, mitä he löytävät räjähdyksen jälkeen,
he eivät pääse lähemmäksi ymmärrystä siitä,
kuinka tehdä kriittisimmät mittaukset ennen sitä.
Emme tiedä, kuinka ennustaa purkauksen intensiteettiä -
tai niin kutsuttua "laukaisijaa".
Hetkeä, jolloin purkaus todella alkaa,
täsmällistä hetkeä, jolloin magmasta tulee epävakaata.
Emme kykene mittaamaan sitä. Yhtäkkiä se vain alkaa.
Tästä hetkestä eteenpäin he omistavat elämänsä tälle tulivuorityypille.
Harmaille tulivuorille. Tappajatulivuorille.
Ne kiinnostavat minua enemmän, koska ne ovat vähemmän tunnettuja -
sekä vaarallisempia ja vaikeapääsyisempiä.
Ne ovat kuin pommeja, joiden sytytyslanka palaa, mutta pituus ei ole tiedossa.
On tuhkapatsaita, jotka nousevat 30-40 kilometrin korkeuteen.
On pyroklastisia hyökyjä, jotka liikkuvat 1 000 kilometriä tunnissa.
Ne tuhoavat kaiken sekunneissa jopa 40 kilometrin päästä.
Harmaat tulivuoret saattavat olla tappajia,
mutta niiden tuhka tekee maailman hedelmällisimmät maaperät,
josta on todisteena tämä jättinauris.
Toisin kuin punaiset tulivuoret, jotka muodostuvat laattojen erkaantuessa,
harmaat muodostuvat laattojen törmätessä, mikä johtaa paineen ja lämmön -
kasvamiseen aina kataklysmiseen purkautumiseen asti.
Tunnetuimpia tällaisia purkauksia on Vesuvius vuonna 79,
Tambora vuonna 1815 ja Pelée vuonna 1902.
Tässä verrattain pieni purkaus, Galunggung, vuonna 1982.
Ja tässä Una-Una vuonna 1983.
Maailman 350:stä vulkanologista vain 50, minä mukaan lukien,
on erikoistunut räjähtäviin, harmaisiin tulivuoriin, jotka tappavat.
HUHTIKUU - TOUKOKUU - KESÄKUU
HEINÄKUU - ELOKUU - SYYSKUU
Ennen jokaista tulivuorenpurkausta -
tulivuorelle tulee väristykset, niin kuin sairaalle.
Maa tärisee nousevasta magmasta.
Se myös pullistuu kuin kasvava mätäpaise.
Rinteet jyrkkenevät, kraatterit suurenevat.
Myös tulivuoren henkäys muuttuu pahanhajuiseksi.
Vulkaanisten kaasujen koostumus muuttuu,
ja sen lämpötila kohoaa kuin sillä olisi kuumetta.
Purkausta ennustavia merkkejä voi olla,
mutta varmuutta ei ole. Ei keinoa tietää tarkkaa ajoitusta.
Ja ajoitus on ihmismaailmassa kaikki kaikessa.
Vuonna 1884 aika sidottiin koneisiin Maan kesyttömien rytmien sijasta.
Enää sitä ei kertonut Aurinko, Kuu ja tähdet,
vaan keinotekoiset aikavälit, joilla koordinoitiin Maasta revittyjä -
mineraaleja kuljettaneita junavaunuja.
NOLLAPITUUSPIIRI
Brittiläisen imperiumin omaksumana uusi rautatieaika kattoi pian maapallon.
Mutta tulivuorta ei voi aikatauluttaa.
Sytytyslangan pituus ei ole koskaan tiedossa.
Pelaako vulkanologi, joka menee purkausalueelle,
eräänlaista venäläistä rulettia?
Niin kauan kuin hän vaarantaa vain oman henkensä, se ei haittaa.
Mutta kun viranomaiset kysyvät häneltä neuvoa,
sanon, että epäröidessä evakuoidaan.
Tämä on kartta Nevado del Ruizista, harmaasta tulivuoresta Kolumbian Andeilla.
Se kuvaa uhkia, mikäli se purkautuu. Ja kaikki viittaa siihen, että niin käy,
kuten Kolumbian geotieteilijät kertoivat viranomaisille raporteissa.
Tämä 7. lokakuuta 1985 annettu toteaa mutavyöryjen todennäköisyydeksi 100 %,
mikä aiheuttaa suurta vaaraa Armerolle ja ympäröiville kylille.
Katia ja Maurice ovat osa kuoroa,
joka vaatii varoitusjärjestelmiä ja evakuointisuunnitelmia.
He tietävät, mitä tapahtuu.
Mutta päättäjät näkevät suunnitelmat liian kalliina.
Marraskuun 14. päivänä 1985 nämä kuvat leviävät maailmalla.
Tulivuori purkautui edeltäneenä päivänä -
ja mutavyöryt nielivät kylät myöhään illalla, kun asukkaat nukkuivat.
Katia saapuu sillä välin kun Maurice on luentokiertueella Ranskassa -
mainostamassa uusinta elokuvaansa.
Virallisten kuolonuhrien määrä nousee 22 000:een.
Sitten 23 000:een.
Jotkin raportit kertovat 25 000.
Tarkka lukumäärä ei ole tiedossa.
Selviytyjät kertovat myöhemmin:
Katsoin ylös jokea kohti vuorta ja näin niin paljon mutaa.
Sitten se iski minuun ja peitti minut.
Ihmisiä juoksi ympäriinsä itkien.
"Poikani pyyhkiytyi pois, vaimoni pyyhkiytyi pois."
"Olen ainoa jäljellä" tai "Meitä on jäljellä vain kaksi."
Löysimme käsivarren osia, jalkoja ja päitä.
Emme löytäneet perhettä, jota tulimme etsimään.
Katia kaipaa Mauricea, joka luultavasti -
luennoi tällä hetkellä tulivuorien luovasta voimasta.
Ensimmäistä kertaa hän kyseenalaistaa elämänsä tarkoitusta.
Se on vaikeinta silloin, kun tällaisia ongelmia tapahtuu.
Tuhottuja kyliä, katastrofin lamaannuttamia ihmisiä.
Silloin meitä hävettää kutsua itseämme vulkanologeiksi.
1700- ja 1800-luvuilla oli suuria katastrofeja,
joilla oli useita uhreja, usein tiedon puutteesta johtuen.
Mutta miten tämä on mahdollista 1900-luvulla, kun kaikki tiesivät?
Se oli kuin palana kurkussani.
22 000 kuollutta Ruizissa Kolumbiassa, 13. lokakuuta 1985.
Vain siksi, että viranomaiset eivät uskoneet vulkanologeja.
Katia ja Maurice ovat viettäneet elämänsä taltioiden, kuinka Maan sydän sykkii,
kuinka sen veri virtaa.
Nyt he tuntevat omien ihmissydämiensä sykkivän ja murtuvan.
Kauan sitten, Maurice sanoi:
Minun on vaikea ymmärtää ihmisiä. Tarkoitan, minä olen yksi niistä.
En ole jatkuvasti pakenemassa heitä.
Mutta uskon, että elämällä tulivuorilla, kaukana ihmisistä,
päädyn rakastamaan ihmisiä.
Tulivuorien on tuhottava luodakseen,
mutta pitääkö tämän kurittoman kierron viedä ihmishenkiä?
Tulivuoret ovat luonnon kauneimpia asioita, mutta ne tappavat.
Mutta minulla on unelma, etteivät tulivuoret enää tappaisi.
Armerossa nuo kamalat mutavyöryt laskeutuivat ja tappoivat 25 000 ihmistä.
Olisimme voineet välttyä siltä, jos opettaisimme ihmiset evakuoimaan.
Tekniset raportit eivät tarkoita mitään ihmisille, jotka eivät tiedä tulivuorista.
Joten ajattelimme, että teemme ennemmin videoita.
Jos näytämme hallitukselle kuvia uhreista, vahingoista, vaaroista,
he saattavat uskoa meitä, saatamme vakuuttaa heidät.
Katia ja Maurice lähtevät metsästämään harvinaisimpia,
tappavimpia voimia uuteen elokuvaan vulkaanisista vaaroista.
Heiltä vei kokonaisen vuoden saada nämä kuvat -
Alaskan Augustine-vuorelta.
Tiesimme sen olevan vaarallista pyroklastisten hyökyjen tyypin takia.
Mutta ensimmäistä kertaa pääsimme todella lähelle, noin 50 metrin päähän.
Siinä on kuin kärpänen ylitsekiehuvassa maitokattilassa.
Se oli täysin äänetön ilmiö.
Sitä ei ollut pelottavaa nähdä.
Olimme lumoutuneita, lähestyen magneetin lailla -
ja sanoen: "Olemme aivan järjettömiä!"
Se oli meille ainutlaatuinen hetki, joten päätimme ottaa riskin.
Kamera tärisee ikään kuin se valmistautuisi jäämään tai lähtemään.
Ehkä se johtuu siitä, että heidän kollegansa, Juergen Kienle,
on vetämässä heidät pois polttavasta tuhkapilvestä viime hetkellä.
Useamman vuoden päästä heidän muistokirjoituksensa viittaa tähän -
hetkenä, jolloin Katia ja Maurice vaativat riskien minimoimista.
Tämän tyyppistä lähitutkimusta oli kuitenkin pakko tehdä.
Maurice sanoi kerran:
"Katsokaa, kuinka pieniä me ihmiset olemme vasten tätä vulkaanista voimaa."
"Kaikki mitä läpikulustamme jää, on se, että voimme kirjoittaa,
kertoa tarinoita ja kuvata."
Kun voit kuolla koska tahansa,
mitä jätät jälkeesi?
Olen nähnyt niin monta kaunista asiaa.
Tunnen olevani yli 100-vuotias kaiken kokemani johdosta.
Joten vilpittömästi, kuljen pelotta.
Tekisin mitä vain jatkaakseni elämistä näin.
Teemme kaiken yhdessä, Maurice ja minä. Emme voi työskennellä ilman toisiamme.
Tykkään, kun hän kävelee edessäni. Hän on tuplasti minun painoiseni.
Tiedän, että minne ikinä hän menee, minäkin voin mennä.
Seuraan häntä, koska jos hän kuolee, olen ennemmin hänen kanssaan.
Toisinaan minä olen edellä.
Voimat törmäävät planeetan sisällä läpi valtavan geologisen ajan -
laukaistakseen yhden hetken, purkauksen, joka uudelleenmuovaa Maata pysyvästi.
Ja ihmiskunnan kahden miljoonan vuoden tuolla puolen -
kaksi pientä ihmistä syntyy samassa paikassa samaan aikaan -
ja he rakastavat samaa asiaa.
Ja se rakkaus toi meidät lähemmäksi Maata.
Hei, Toto, Maurice täällä. Olemme matkalla Japaniin purkauksen vuoksi.
On tiistai-iltapäivä, olemme lentokentällä.
Unzenissa on purkaus, joka kiinnostaa minua kovasti.
Palasimme eilen Martiniquesta. Olimme ajatelleet tulla Pariisiin,
mutta lähdemme tänään Japaniin. Selvä, rakkautta, hei.
Kesäkuun 3. 1991,
Unzen-vuori alkaa heräillä 200 vuoden unen jälkeen.
Vuori on liikahdellut toukokuusta alkaen,
mutta tänään jokin muuttuu Maan sisällä.
Aina me toivomme, mutta emme voi olla varmoja, emmekä tiedä mitään.
Huipulla on isoja järkäleitä ja niiden on tultava alas, mutta milloin?
Juuri kello neljän jälkeen alkaa sataa.
Tuhkaa tulee pohjoistuulen mukana.
Tällä kertaa jokin vaikuttaa erilaiselta.
Sumu peittää heidän näkymänsä, joten Katia ja Maurice siirtyvät lähemmäs -
ystävänsä Harry Glickenin kanssa paremman kuvakulman toivossa.
Toimittaja, joka hylkäsi kameransa, nappasi tämän kuvakulman.
Sitten on tämä hetki juuri ennen räjähdystä.
Viimeinen tiedossa oleva kuva Katiasta ja Mauricesta yhdessä.
Viranomaiset antavat Katian ja Mauricen ystävälle, Yvesille, tämän valokuvan.
Heidän uurnansa lepäämässä Shimabara-temppelissä,
Unzen-vuoren juurella.
Lähellä vyöryn sijaintia, jäljet maassa antoivat ymmärtää,
että Katia ja Maurice olivat toistensa vierellä.
Kaksi esinettä löydettiin. Kamera ja rannekello.
Viisarit pysähtyneenä ikuisesti aikaan 16.18.
Itä-Kiinan meren toisella puolen Pinatubo-vuori vavahtelee.
Viikon päästä se räjähtää vaikuttavimmassa -
tulivuorenpurkauksessa, mitä Filippiineillä on koskaan nähty.
58 000 ihmistä evakuoivat.
Viranomaiset ottivat varoitusmerkit todesta,
kiitos Katian ja Mauricen elokuvan tulivuorien ymmärtämisestä.
Toisella puolen maailmaa, lähellä Ranskan ja Saksan rajaa,
Vogeesien ja Reinin siirrokset liikkuvat huomaamattomasti nukkuvan maan alla.
Minä, Katia ja tulivuoret, se on rakkaustarina.
Varmaa on se, ettemme voi kuvitella elävämme millään muulla tavalla.
OMISTETTU 43:LLE IHMISELLE, JOTKA MENETTIVÄT HENKENSÄ UNZENILLA 3.6.1991.
Tekstitys: Miika Tuohimaa