Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
I en kold verden begyndte alle ure at fryse.
Solen kom og gik mellem snestorme og vindstød, som slettede al orientering.
I den verden var der en ild,
og i den ild fandt to elskere et hjem.
Katia og Maurice Krafft, vulkanologparret,
der har set de mest aktive vulkaner i verden.
FRA KATIA OG MAURICE KRAFFTS ARKIVER
God påske med Maurice og Katia Krafft.
Hej.
Verdens største vulkanolog er en lille kvinde ved navn Katia Krafft.
Ser du, Stephane? De fleste vulkaner ligger på grænserne mellem pladerne.
Det er vigtigt, at man ser disse billeder
og kommer med på denne hvirvel af lava.
-Maurice? -Hej!
Hvordan går det?
Okay.
Vulkanen er klar og venter på os!
Ja.
Okay.
Katia?
Det her er Katia og Maurice.
Det er den 2. juni 1991. I morgen er det deres sidste dag.
De vil efterlade prøver.
Ord.
Hundredvis af timers optagelser.
Tusindvis af billeder.
Og en million spørgsmål.
Hvad snakker man om, når man er ude på klipperne?
Katia taler kun om at spise. Det er det, der interesserer hende!
Er der mange vulkanologpar i verden?
Jeg ved ikke, om der er andre.
Vulkanologpar? Det er ekstremt sjældent.
Vulkanologer er personer, der studerer aktive vulkaner.
Jeg tror ikke, der er andre. Måske kender vi dem ikke.
Men jeg har ondt af dem.
Det er svært for vulkanologer at bo sammen. Det er vulkansk!
Vi går ofte i udbrud!
Forleden skyndte han sig op på en aktiv vulkan.
-Mauna Loa. -Den var ved at køle ned,
så der opstod revner på den.
-Hvad gjorde han? Han faldt ned i et hul! -Hun skubbede mig!
De mødte hinanden for 19 år siden.
I 1966.
Der er ikke en endelig historie om deres første møde,
og der er meget få billeder af deres spirende romance.
Der er det her billede.
Og disse rosenrøde øjeblikke et par år senere.
Dele af Katia og Maurices historie forbliver tabt til tiden.
I kærlighed er der mysterier.
Du falder for det kendte.
Mere end for det ukendte.
Ifølge én historie, mødte Katia og Maurice tilfældigt hinanden på en bænk
på Strasbourgs universitet.
I kender Haroun Tazieff. Han har lige udgivet en ny film.
Ifølge en anden, mødte de hinanden til en præmiere af en film af Haroun Tazieff.
Den mest detaljerede historie er en blind date på en café.
De snakkede om deres første kærlighed, Etna og Stromboli.
Katia, en rebel, som blev sendt på en skole for uregerlige piger,
overbeviser sine forældre om at tage hende med til Italiens vulkaner.
Mit første udbrud med lavastrømme var på Etna.
En verden med sten og mineraler.
Det er meget smukt, når lavaen flyder om aftenen.
Mit første indtryk af at se dette levende land
bekræftede, hvad jeg havde forestillet mig og læst om.
Jeg tog til Stromboli med min far, da jeg var syv år gammel, og jeg var fascineret.
Jorden har altid interesseret mig. Nogle dage levede jeg i dinosaurernes æra.
Andre dage var jeg sammen med trilobitter. Det var jeg vild med som barn.
Maurice tog tilbage til Stromboli, da han var 19.
Han følte sig ekstatisk og ensom på samme tid.
Katia forstår den ensomhed. Hun føler den også.
Med opvækst i murbrokkerne af efterkrigstidens Alsace,
føltes verden usikker for dem.
De søgte tilflugt i den naturlige verdens mysterier.
De drømte kun 20 kilometer fra hinanden.
Vosges' og Rhinens brudlinjer skifter umærkeligt under dem.
I slutningen af denne version lukker caféen, og det begynder at regne.
De forlader aldrig hinanden.
Den 19. november 1967
smider et amerikansk jagerfly to bomber
langs den sydvietnamesiske grænse.
Territoriet var engang koloniseret som Fransk Indokina.
En uge senere, deltog Katia og Maurice i antikrigsprotester i Paris.
Næste dag kom de på forsiden af L'Humanité.
Men menneskets stræben efter magt begynder at føles forfængelig og absurd
ved siden af Jordens kraft.
Både Katia og jeg blev interesseret i vulkanologi,
fordi vi var skuffede over menneskeheden.
Og da en vulkan er større end et menneske, var det det, vi havde brug for.
Noget ud over menneskelig forståelse.
Der var også den pladetektoniske revolution,
og området for vulkanologi var ved at finde sin form.
Opdagelsen og bekræftelsen
af pladetektonisk teori og kontinentaldrift
er lige så vigtige som opdagelsen af atomet i fysik.
De fortærer hver hypotese, hver myte.
Alt det, der kommer så langt fra Jordens arkiver.
Sandhederne...
fragmenterne...
spørgsmålene.
De spekulerer på, hvad der former og omformer verdenen.
De længes efter at komme tættere på de mysterier.
ISLAND 1968
Med lidt penge og en doneret bil
søger Katia og Maurice Islands vulkaner
med deres ven Roland.
Katia er geokemikeren, Maurice er geologen.
Hver for sig kunne de kun drømme om vulkaner.
Sammen kan de nå dem.
Men bilen bryder sammen 27 gange.
Og styrter.
Og Maurice kommer i problemer.
En skuespillerinde læser Katias version op.
Jeg var ved at afslutte mine målinger,
spor af svovlbrinte og lidt saltsyre.
Jeg var tilfreds med mine resultater og gik over til Maurice.
Hvad kigger han på med sådan interesse?
Huden på hans højre ankel skaller af som et løg!
Ja, mit højre ben blev brændt i varmt mudder.
140 grader er varmt! Det er et vulkanolog-dåb.
Uafskrækket bruger de de næste par somre
på at studerer deres fælles venner, Etna og Stromboli.
De tager også flere menneskelige venner med.
De kalder sig selv L'Équipe Vulcan.
VULKANHOLDET
Det er en delikat opgave at tage prøver af disse gasser i hætteglas.
Der er mange tilbageslag.
Vi klatrer op i bukser og går ned i underbukser.
Katia og Maurice er efter grundstoffernes mærkelige alkymi,
kombinationen af mineral, varme, gas og tid, der ansporer til et udbrud.
De spørger, hvad det er, der får Jordens hjerte til at slå.
Dens blod til at strømme?
De studerer, undersøger og stiller spørgsmål.
Katia og Maurice begynder at opdage planetens hemmeligheder,
som kun få kender til.
Forståelse er en del af kærlighed.
Når du ser et udbrud, kan du ikke leve uden det,
fordi det er så stor og stærkt.
Følelsen af at være ingenting. At være i disse utæmmede elementer.
I 1970 blev Katia og Maurice gift ved en lille ceremoni i Alsace.
De tager på bryllupsrejse på vulkanøen Santorini,
som blev anset som den hemmelige lokation af Atlantis.
Katia og Maurice beslutter sig for ikke at få børn.
"Fra nu af er vores liv kun vulkaner,
"vulkaner, vulkaner," siger Maurice.
Nej, dette er ikke en science fiction-film.
Det er to unge vulkanologer, der danser på kanten af en vulkan.
Det er Katia og Maurice Krafft.
PÅ VEJ PÅ ET EVENTYR
I DAG: MENNESKET OG VULKANER
En vulkanbombe? Hvad betyder det?
En vulkanbombe er en sten kastet ud fra en vulkan, ofte i form af lava.
Det er nemmest at vise den. En bombe fra en vulkan.
Er den tung?
De kan veje nogle tons, men denne vejer kun et par kilo.
Den føles ikke godt på hovedet.
Maurice Krafft, har vulkaner forskellige personligheder?
-Har du prøvet at klassificere dem? -Vulkanklassifikationer bør forbydes.
Du kan ikke klassificere en vulkan. Hver har en unik personlighed.
Ikke for at være ond,
men det er de gamle akademikere, som klassificerer ting
og tvinger en hel generation til at bruge deres modeller.
Der er ikke nogen sandhed i det.
Det er bedst at studere hver vulkan separat
og undgå krænkende klassifikationer.
Det er et produkt, der selektivt bremser gasserne.
Når en gasblanding går ind i enheden...
Det unge felt i vulkanologi har fundet to unge stjerner.
Disse prøver er meget smukke
og farverige for seere med TV i farver.
Kameraet elsker dem.
Og de elsker deres egne kameraer.
Fotografering er et middel til at huske
og strække deres tid med vulkaner.
-Filmer I alle jeres ekspeditioner? -Ja, det er sådan, vi observerer dem.
Så kan vi se billederne igen og studere dem,
fordi det hele sker for hurtigt, når det er foran dig.
Dette billede viser de parabolske baner
af vulkanske bomber slynget ud fra Stromboli.
Dette viser, hvordan lava strækkes i glasuld kaldet Pelés hår.
Og dette billede hjælper med at visualisere pladetektonisk teori.
Vulkanologi er en videnskab med observation.
Jo tættere man kommer, jo mere ser man.
Er I "rejsende kunstnere inden for vulkanologer"?
Amerikanerne ville kalde os freelancere.
Men det er rigtigt, at vi er ligesom rejsende kunstnere.
Vulkanløbere.
Vi lever efter Jordens rytmer. Og Jorden bestemmer, hvor vi skal hen.
Katia, føler du, at du lever et alternativt liv?
Det er det ikke for mig.
Men visse kolleger ser os som særlinge.
I samme øjeblik en vulkan vågner, får disse særlinge besked
af et voksende netværk af lokale venner og guider, der hjælper dem
at nå kraterne så hurtigt som menneskeligt muligt.
Maurice og Katia tager på deres ekspedition til Nyiragongo,
en vulkan der sidder mellem to divergerende plader.
De bliver guidet af en anden vulkanolog, Jacques Durieux.
Når man ankommer til mundingen af vulkanen, skal man gå
ind i mundingen.
Så man går ned.
Ikke så meget. 300 meter. Men meget dårlig sten!
Alle slags fumaroler gik igennem, så den er ikke stærk.
Her bor Maurice og Katia i de næste to uger.
Senere skrev Katia
"Vi ligger på kanten af afgrunden og tænker."
"Fænomenet, ubønhørligt, får os til at ryste."
Pludselig styrter lavaen ti meter ned på få sekunder.
Maurice siger, at vi er skøre, fordi vi er her.
Og alligevel...
bliver vi.
Nysgerrighed er stærkere end frygt.
Katia og Maurice kommer ud fra dette krater uskadte og modige.
Vi kommer meget tæt på vulkaner. Det er ikke svært at gøre.
De røde vulkaner er venlige.
I det enorme univers af klassificeringen af vulkaner,
tager Krafft-parret to klasser til sig.
Rød...
og grå.
Når folk forestiller sig lavastrømme, er det de røde, de pæne.
Så har du de grå vulkaner, morderne, de eksplosive.
Røde vulkaner dannes, når tektoniske plader trækker sig fra hinanden,
og ved hotspots på havbunden.
Magma rejser sig og udfylder hullerne, der dannes af jordens bevægelse
og skaber nyt land.
Røde vulkaner er basaltiske.
Strømmende.
Og op til 1200 grader varme.
At blive dræbt på en rød vulkan er meget svært.
Fordi en lavastrøm altid flyder gennem en dal som en flod.
Vi ved, hvor den tager hen.
Det er ikke farligere end at gå på en vej i Belgien eller andre steder.
Det er sandt! Det er et spørgsmål om beregnet risiko.
Det er ikke fantastisk. Jeg plejer at lave dem bedre end det her.
Er I blevet mere fornuftige med tiden, eller tværtimod?
-Vi har forskellige meninger. -Er Katia mere fornuftig?
Der er dumme fejl, vi ikke laver mere.
Som at skynde sig ind i kratere
og først opdage senere, hvad der kunne være sket.
Så vi er mere fornuftige nu.
Nej, du er!
Katia og Maurice har deres forskelligheder.
Katia er som en fugl.
Maurice er som en søelefant.
Katia er tiltrukket af detaljer, tingenes indbyrdes sammenhæng.
Maurice tiltrækkes af det storladne.
De observerer verden på forskellige måder.
Med sit kamera fanger Katia et øjeblik med én ramme.
Maurice jagter bevægelse...
og optager flere sekunder med 24 rammer.
Han vil have alle optagelser, inden showet stoppede.
Men det får ham til at vandre...
og vandre...
og vandre.
Katias største frygt er, at hun mister ham af syne...
og aldrig ser ham igen.
Dette er en vulkanologfælde. Hvis jorden falder sammen,
falder du i lavaen, og det laver et par gnister.
Så er det slut for vulkanologen.
Et overraskende telegram tilkalder Katia og Maurice til Nyiragongo,
deres elskede vulkan, de mødte for fire år siden.
HASTER - 10. JANUAR, KL. 10.00
NYIRAGONGOS LAVAFLOD TØMT I OMGIVELSERNE -
TRUER BYEN GOMA - STOP.
Nyiragongo, som virkede så godartet, blev tømt på få minutter
som et badekar med et hul i, sår død rundt omkring.
Katia og Maurice vidste, at den slags ødelæggelse var mulig.
Men det er første gang, de oplever det.
Lavastrømmene gik meget, meget hurtigt.
Nok omkring 60 til 70 kilometer i timen.
Og dette var om morgenen, hvor mange mennesker var på vejen
på vej til markedet.
Vi tror, at omkring 100 mennesker blev overvældet af lavastrømmen.
Meget usædvanligt udbrud.
Det her ligner elefantkroppe.
Selv bagdelen og halen er præget i lavaen.
Ingen videnskabelig forskning kunne have forberedt dem på dette chok.
Mytens sprog føles passende.
De er i djævelens gryde, portalen til helvede.
Eller fanget midt i de stridende ånder af vulkanen,
ifølge historierne fra deres venner i Goma.
Jeg forestiller mig billederne ovenfra.
En søjle af små myrer klatrer op på ryggen af det gigantiske udyr
og siger med arrogance,
jeg kravler op for at forstå dig.
For at rive dine tusind år gamle hemmeligheder i stykker,
så videnskaben kan udvikle sig!
Hvor stor er ambitionen og menneskets forfængelighed?
Vi forsøger at vidne om denne kraft,
men det menneskelige øje kan ikke se i geologisk tid.
Vores liv er kun et blink sammenlignet med en vulkans liv.
Når det kommer til videnskabelige opdagelser
som vulkaner og, hvorfor jorden er varm,
ved vi næsten ingenting.
For Katia og Maurice
er det ukendte ikke noget, man skal frygte, men gå hen imod.
Jeg vil tættere på, lige ind i maven af vulkanen.
Det dræber mig en dag, men det generer mig overhovedet ikke.
Jeg flirter ikke med døden, men i det øjeblik
er jeg ligeglad.
En fascination af fare? Måske.
I en alder af kun 52...
INDONESIEN
...begynder en ung indonesisk vulkan at gå amok.
Katia og Maurice går efter den.
I 1883 eksploderede dens forælder, der hed Krakatau.
Det fremkaldte en så kraftig en tsunami, at den fejede
nærliggende kyster og dræbte 36.417 mennesker.
Den rev også denne koral op fra havbunden
og skubbede et kolonialt hollandsk dampskib to mil inde i landet.
Aske rejste jorden rundt og intensiverede solnedgange, der fangede
videnskabsmænds og kunstneres blik. Især en norsk maler,
der beskrev solnedgangene som et skrig.
Så kollapsede vulkanen i havet
for så at springe op igen som ny kaldet Anak Krakatau.
Lige da vi ankom til stranden, gik vulkanen i udbrud.
Alle flygtede og efterlod Katia og mig alene på øen.
Hvert tredje eller fjerde minut var der fantastiske eksplosioner.
Vi var kun to, og 24 timer i døgnet
skulle en af os passe på de vulkanske bomber.
De er røde, så det er nemt at se deres flyvende buer om natten.
Vi kunne se, om en bombe var på vej mod os
og i samme sekund, skubber vi til den, der sover.
Vi tøver.
Kommer vi tættere på? Eller tager vi båden og flygter?
Vi besluttede os for at fortsætte.
For der er fornøjelsen ved at nærme sig udyret
uden at vide, om det fanger dig.
Jeg kunne ikke leve med nogen,
der ikke deler den kærlighed på toppen af en vulkan.
Katia og Maurice skal være fuldstændig synkroniserede.
Enhver fejl kan koste dem dyrt.
Men Maurice kan ikke udføre dette arbejde uden Katia.
Og Katia kan ikke uden Maurice.
Sammen er de der for vulkanen,
som er ligeglad med deres tilbedelse.
Man skal have stærke nerver og ikke gå let i panik.
Hvis min kone kommer til skade.
Hun bliver ikke dræbt, men kommer til skade, kan jeg intet gøre.
Jeg er sammen med hende, mens hun dør, og jeg kan ikke gøre noget.
Det er forfærdeligt.
Katia og Maurice ved, at disse klipper vil overleve dem.
De er ikke religiøse.
"Vi er videnskabsmænd," siger de.
"Vi har kun dette korte liv, så vender vi tilbage til jorden."
I sit korte liv drømmer Katia at blive gammel
med vulkaner og at vende hver sten.
Er der en drøm, du endnu ikke har realiseret?
Ja, der er masser. Alle de udbrud, vi ikke har set!
Maurice brænder for at komme tættere på ilden uanset hvad.
Han skrev engang...
Måske har du brug for en bestemt eksistensfilosofi
for at tage imod disse vulkanske monstre. Min er elementær.
Jeg foretrækker et intenst og kort liv frem for et monoton og lang et.
En kamikaze-eksistens i skønheden af vulkanske ting.
Jeg har en meget seriøs plan, jeg har drømt om, siden jeg var barn.
At gå ned ad en lavastrøm i en kano omkring 15 kilometer.
Hvis det kan lade sig gøre, gør vi det her på Hawaii,
og jeg gør alt for, at det sker.
Kanoen vil være som en Gemini-kapsel
med et lag af titanlegering og isolerende mursten i bunden.
En helikopter vil sænke kapslen ind i lavaen,
og vi vil flyde ned ad floden til havet.
Maurice udklækker denne plan fra et andet sejleventyr
under deres første rejse til Indonesien i 1971.
Her studerer de det største reservat af svovlsyre i verden.
Vi fik ideen til at sejle på den syrlige sø.
Det virkede sjovt for mig, fordi det aldrig var blevet gjort før.
Katia var imod det. Hun er geokemiker.
Michel Wolff og jeg, kemikerne, nægtede at deltage.
Vi var for bevidste om farerne. Det er jo koncentreret syre!
Endelig var det geologerne, de uvidende,
som begav sig ud på den syrlige sø.
Vi havde købt en gummibåd for 100 francs på et loppemarked.
Det var en brugt båd. Vi ville ikke købe en ny.
Vi er ikke idioter.
Vi var ikke bange.
Eller det var vi i starten, men det var så spændende.
Jeg elsker at gøre det, folk forbyder mig.
Pludselig ætser syren gennem stålkablet
og tager prøveflasken på bunden af søen.
Missionen er forbi.
En modvind blæser dem længere fra kysten.
De bruger de næste tre timer på at komme tilbage.
Katia er rasende.
Jeg vil ikke være filosofisk, men det var Nietzsche, der sagde:
"En tåbe er en, der har mistet alt undtagen sin forstand."
Du begiver dig ud på overfladen af søen
for at studere dens sammensætning i en gummibåd?
Men holdets kemikere, der kendte til syre, nægtede at gøre det.
Kun de tankeløse geologer gjorde det. Vi drak før, vi tog afsted!
Med tiden perfektionerer Maurice legenden om Maurice Krafft.
Du bliver kaldt Vulkandjævlen.
Ja, jeg har horn.
Det er det smukkeste fænomen, det største naturskue.
Det åbne hav, til sammenligning, stinker!
Og sammen, er han og Katia blevet gode til at spille selv.
Hvor mange vulkaner har I observeret gennem de sidste 20 år?
Katia har set 170, og jeg har set 150.
Hun har set 20 mere end mig. Det er et problem i vores forhold.
Folk siger, at I to er ret vulkanske!
Jeg er ikke filmskaber. Jeg er en omvandrende vulkanolog,
som er tvunget til at lave film for at kunne vandre.
På trods af hvad Maurice siger, viser deres optagelser noget andet.
For eksempel, hvordan viser de, at deres arbejde er opslidende?
Måske sådan her?
Eller sådan?
Hvordan viser de, hvordan man kigger ned i afgrunden?
Måske sådan her.
Hvordan iscenesætter de geologisk skala?
Med sådan nogle billeder?
Men hvad med det her?
Hvorfor blev dette øjeblik fanget?
Hvad var det og til hvem?
Af og til tager Katia og Maurice tilbage til Alsace
at lave deres billeder og optagelser om til bøger og film.
Her er de beboere af denne menneskelige verden.
Det starter!
Når jeg ikke kan se vulkaner, længes jeg efter dem.
Så jeg laver små vulkaner derhjemme.
Hvis du spørger: "Er du glad?" vil jeg sige, "bestemt ikke."
For denne verden ikke er velskabt.
Hvis jeg kunne spise sten,
ville jeg blive på vulkanerne og aldrig komme ned.
Vi ser ikke længere verden med al dens middelmådighed.
Jeg vil gerne altid være på kratere bare for at betragte dem selvisk.
For at komme hjem til vulkanen, skal de betale regningerne.
Katia katalogiserer deres billeder,
skriver bøgerne og håndterer logistikken.
Maurice tager på foredragsturné, medieoptrædener,
og forsøger forgæves at planlægge sin lava-kanotur.
Jeg vil flyde ned ad en smeltet lavastrøm. Katia vil ikke.
Hun siger, hun tager det sidste billede af mig.
Han redigerer også deres film.
På en vulkan kan mennesket måle sig selv mod forhindringen
og samtidig få en indre visdom,
der er brug for i vores urolige verden.
Mens vi beundrer disse billeder,
er 30 vulkaner i udbrud jorden rundt. De venter på dig.
Bolden er inde...
VULKAN
Fare.
Fare, fare...
I USA tager vulkanologen Harry Glicken
det første billede af St. Helens den 17. maj 1980.
Det følgende er nogle af de mest kendte billeder af,
hvad der vil ske her i morgen
klokken 08.32 og 11,4 sekunder Pacific sommertid.
Nu har vi et udbrud hernede. Vi har en stor rutsjebane på vej.
Vi har det, drenge. Hele den nordvestlige del.
Vancouver! Vancouver! Det er det!
Mine herrer, campisten og bilen
syd for mig er tildækkede.
Det rammer også mig.
53 kilometer mod øst på Mount Adams,
tager en vandrer disse billeder.
Dette billede er taget 56 kilometer mod nordvest.
Et sted længere henne, optager et otte-millimeter-filmkamera dette.
Maurice og Katia
filmede ikke udbruddet,
fordi de hverken kunne se eller høre det.
Jeg tænder for TV'et og ser en journalist
snakke om en kæmpe eksplosion på St. Helens.
Jeg siger til Katia, "Se, vi gik glip af eksplosionen. Det er utroligt!"
Jeg var i et massakrøst humør.
Som aske falder ned på det omkringliggende område, kommer Katia og Maurice.
Katia og Maurice bruger tre måneder i asken
hvor de overvåger, fotograferer og studerer denne kraft.
Og lidt efter lidt, tegner de og deres forskerkolleger
et klarere billede af begivenheden, med tal som 2,8,
antallet af kubikkilometer af land kastet af bjerget.
25.000. Udbruddets kraft målt
i atombomber som den, USA smed
på Hiroshima.
57. Det officielle dødstal.
På et tidspunkt finder de smeltede bånd af David Johnston.
En af de to vulkanologer, der blev dræbt på St. Helens,
var en ven ved navn David Johnston.
Han var ti kilometer nord for vulkanen.
Han bar hovedparten af eksplosionen.
Han nåede lige at sige "Vancouver, Vancouver, det er det!" i sin radio.
Og vi fandt aldrig den stakkels mand. Han blev revet med i eksplosionen.
Og hvorfor var han så farligt et sted?
Vi forventede, at eksplosionen ville ske nord for vulkanen,
men vi troede ikke, den ville gå længere end syv eller otte kilometer.
Faktisk gik den op til 30 kilometer.
Lige meget hvad de opdagede efter eksplosionen,
forstod de ikke, hvordan
man foretager de mest kritiske målinger inden.
Vi ved ikke, hvordan vi skal forudsige intensiteten af et udbrud
og det, der kaldes "en udløser,"
når udbruddet først starter.
Det præcise øjeblik, hvor magmaen bliver ustabil.
Det kan vi ikke måle. Lige pludselig starter det bare.
Fra dette øjeblik dedikerer de deres liv til denne slags vulkan.
Den grå vulkan. Dræbervulkanen.
De interesserer mig mere fordi de er mindre kendte,
farligere og sværere at få adgang til.
De er som bomber, hvis lunter er tændt, men luntens længde er ukendt.
De har askefaner, der kommer 30 eller 40 kilometer op
og pyroklastiske stigninger, der bevæger sig med 1000 kilometer i timen
og ødelægger alt op til 40 kilometer væk på få sekunder.
Grå vulkaner er måske dræbere,
men deres aske bliver til den mest frugtbare jord i verden
som demonstreret af denne dræberroe.
I modsætning til røde vulkaner, som dannes når pladerne trækker sig fra hinanden,
dannes de grå vulkaner, når plader støder sammen og forårsager, at tryk og varme
bliver større og større og bliver til en destruktiv udløsning.
Sådanne udbrud var Vesuv i år 79.,
Tambora i 1815 og Pelée i 1902.
Here er en relativt lille en fra Galunggung i 1982.
Det her er Una-Una i 1983.
Af de 350 vulkanologer i verden, er der kun 50,
som har specialiseret sig i eksplosive vulkaner, de grå. Dem, der dræber.
APRIL MAJ JUNI
JULI AUGUST SEPTEMBER
Før hvert vulkanudbrud
får vulkanen rystelser, som en syg person.
Jorden ryster på grund af den stigende magma.
Det svulmer også som om, der dannes en byld.
Skråningerne bliver stejlere, kraterne vokser sig større.
Og vulkanens ånde ændrer sig også. Det bliver grimt.
Sammensætningen af de vulkanske gasser ændrer sig,
og dens temperatur stiger som om. den har feber.
Der kan være tegn før et udbrud,
men der er ingen sikkerhed. Ingen måde at kende den nøjagtige timing.
Og timing er alt i den menneskelige verden.
I 1884 blev tiden dikteret af maskiner i stedet for Jordens vilde rytmer.
Man kiggede ikke på solen, månen eller stjernerne længere.
Den afhang af fremstillede intervaller til at koordinere jernbanevogne,
der transporterer mineraler revet op fra Jorden.
ØSTLIG LÆNGDEGRAD VEST LÆNGDEGRAD
Omfavnet af det britiske imperium, kortlagde denne jernbanetid
kloden.
Men en vulkan kan ikke planlægges.
Længden af lunten kendes aldrig.
Spiller vulkanologerne, som tager til udbrudssteder
en slags russisk roulette?
Så længe han kun risikerer sit eget liv, er det okay.
Men når myndighederne spørger ham, hvad de skal gøre,
synes jeg, man skal evakuere.
Dette kort er tegnet af Nevado del Ruiz. En grå vulkan i Andesbjergene i Colombia.
Det illustrerer farerne ved et udbrud. Og alt tyder på, at det sker
ifølge det colombianske geovidenskabsmænd kommunikerede til embedsmændene.
Denne rapport, som blev præsenteret den 7. oktober, 1985,
oplyser, at der er en 100 procent sandsynlighed for mudderstrømme
med stor fare for Armero og de omkringliggende byer.
Katia og Maurice er en del af et kor,
der efterlyser advarselssystemer og evakueringsplaner.
De ved, hvad der vil sker.
Men beslutningstagerne anser disse planer for dyre.
Den 14. november 1985 cirkulerede disse billeder rundt i verden.
Vulkanen gik i udbrud dagen inden,
og mudderstrømmene slugte landsbyerne sent om natten, mens beboerne sov.
Katia ankommer, mens Maurice er på foredragsturné i Frankrig
for at promovere deres seneste film.
Det officielle dødstal stiger til 22.000...
og så 23.000.
Nogen siger 25.000.
Det præcise tal er ukendt.
Overlevende fortalte om det senere.
Jeg kiggede op ad floden mod bjerget, og jeg så meget mudder.
Og så ramte det mig og dækkede mig.
Folk løb rundt og græd.
"Min søn blev ramt, min kone blev ramt."
"Jeg er den eneste tilbage" eller "Der er kun to af os tilbage."
Vi fandt dele af arme, fødder og hoveder.
Vi fandt ikke familien, som vi kom for at lede efter.
Katia længes efter Maurice, som sandsynligvis holder foredrag
om vulkaners kreative kræfter.
For første gang sætter hun spørgsmålstegn ved formålet for sit liv.
Det er sværest, når den slags problemer opstår.
Ødelagte landsbyer, katastroferamte mennesker.
Så bliver vi flove over at kalde os vulkanologer.
I det 18. og 19. århundrede var der store katastrofer
med mange ofre grundet mangel på information.
Men hvordan er dette muligt i det 20. århundrede, når alle kendte til det?
Det blev hængende som en klump i min hals.
22.000 døde i Ruiz, Colombia den 13. november 1985.
Bare fordi myndighederne ikke troede på vulkanologerne.
Katia og Maurice havde brugt deres liv på at dokumentere, hvordan Jordens
hjerte banker, og dets blod løber.
Nu mærker de deres egne menneskehjerter slå og knække.
Maurice sagde for længe siden...
Jeg har svært ved at forstå mennesker. Jeg er et menneske.
Jeg flygter ikke konstant fra dem.
Men jeg tror, at ved at leve på vulkaner væk fra mennesker,
ender jeg med at elske dem.
Vulkaner skal ødelægge for at skabe...
men behøver denne uregerlige cyklus tage menneskeliv?
Vulkaner er det smukkeste i naturen, men de dræber.
Men det er en af mine drømme at vulkaner ikke længere dræber.
I Amero dræbte de mudderskred 25.000 mennesker.
Vi kunne have undgået det, hvis vi lærte folk at evakuere.
Tekniske rapporter betyder ikke noget for folk, der ikke kender til vulkaner.
Så vi ville lave filmprogrammer i stedet for.
Hvis vi viser en regering billeder af ofrene, skaderne og farerne,
tror de måske på os.
Katia og Maurice begav sig ud på jagt efter de sjældneste,
mest dødelige kræfter til en ny film om vulkanske farer.
Det tog dem et helt år for at få disse billeder
på Alaskas Mount Augustine.
Vi vidste, at det var farligt på grund af typen af den pyroklastiske stigning.
Men for første gang kom vi meget tæt på, omkring 50 meter væk.
Man er bare en flue i en gryde mælk, der koger over.
Det var et helt stille fænomen.
Det var ikke skræmmende at se på.
Vi var fascinerede og kom tættere og tættere på som en magnet.
Og vi sagde "Vi er helt skøre!"
Det var et enestående øjeblik for os, så vi sagde, lad os risikere det!
Kameraet ryster, som om det telegraferer, om man skal blive eller løbe.
Måske er det fordi, deres kollega, Juergen Kienle,
er ved at trække dem væk fra den brændende askesky
i sidste øjeblik.
Om flere år vil deres nekrolog beskrive dette
som øjeblikket, hvor Katia og Maurice insisterede på, at risikoen
altid skulle minimeres...
men at den type nærstudie skulle foretages.
Maurice sagde engang...
“Se hvor små vi mennesker er i forhold til denne vulkanske kraft."
"Det eneste, der bliver tilbage af vores passage er, at vi kan skrive,
"fortælle historier og filme."
Når man kan dø når som helst...
hvad efterlader du så?
Jeg har set så mange smukke ting.
Jeg føler, at jeg er over 100 år gammel med de ting, jeg har oplevet.
Så ærligt talt er jeg ikke bange.
Jeg ville gøre alt for at blive ved med at leve sådan her.
Maurice og jeg gør alt sammen. Vi kan ikke arbejde uden hinanden.
Jeg kan godt lide, når han går foran mig. Eftersom han vejer det dobbelte af mig,
ved jeg, at uanset hvor han går, kan jeg også gå.
Jeg følger ham, for hvis han dør, vil jeg være sammen med ham.
Nogle gange går jeg forrest.
Et sæt kræfter støder sammen inde i planeten gennem hele den geologiske tid
for at udløse et udbrud, der for evigt omformer Jorden.
Og gennem menneskehedens to millioner år
blev to små mennesker født samme sted på samme tid,
og de elsker den samme ting.
Og den kærlighed rykkede os tættere på Jorden.
Hej, Toto, det er Maurice. Vi er på vej til Japan til et udbrud.
Det er tirsdag, og vi er i lufthavnen.
Der er et udbrud ved Unzen, jeg er meget interesseret i.
I går kom vi hjem fra Martinique. Vi overvejede at komme til Paris,
men vi tager til Japan i dag. Mange hilsner.
Den 3. juni 1991
begynder Mount Unzen at vågne efter sin 200-årige søvn.
Bjerget har været i bevægelse siden maj,
men i dag vil noget ændre sig inde i Jorden.
Vi håber altid, men vi kan ikke være sikre, og vi ved intet.
Der er store blokke på toppen, der skal ned, men hvornår?
Efter kl. 16 begynder det at regne.
Aske blæser ind på en nordenvind.
Noget virker anderledes denne gang.
Tågen skjuler deres udsyn, så Katia og Maurice rykker tættere på
med deres ven Harry Glicken for at få bedre billeder.
En journalist, der efterlod sit kamera fik dette billede.
Og der er dette øjeblik lige før eksplosionen.
Det sidste kendte billede af Katia og Maurice sammen.
Japanske embedsmænd gav Katia og Maurices ven, Yves, dette billede.
Deres urner ligger i Shimabara-templet
ved foden af Mount Unzen.
Mærkerne på jorden viste,
at Katia og Maurice stod ved siden af hinanden.
To genstande blev fundet. Et kamera og et ur,
med viserne for evigt fastfrosset i tiden klokken 16.18.
Lige over det østkinesiske hav, skælver Pinatubo-bjerget.
Om en uge eksploderer det i det mest spektakulære
vulkanudbrud, Filippinerne nogensinde har haft.
58.000 evakuerer.
Takket være Katia og Maurices film om forståelse af vulkaner,
tog de advarslerne seriøst.
På den anden side af verden nær den fransk-tyske grænse
skifter Vosges' og Rhinens brudlinjer umærkeligt under en sovende jord.
Jeg, Katia og vulkanerne. Det er en kærlighedshistorie.
Det er sikkert, at vi ikke kan forestille os en anden livsstil.
DEDIKERET TIL DE 43, DER MISTEDE LIVET PÅ MOUNT UNZEN 3. JUNI 1991.
Tekster af: Ajla Rekovic