Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Všechny hodinky začaly ve studeném světě zamrzat.
Slunce vycházelo a zacházelo mezi vánicemi a poryvy, které vymazaly všechny azimuty.
V tomto světě žil oheň,
a v tomto ohni, našli dva milenci domov.
Katia a Maurice Krafftovi, pravděpodobně jediná dvojice vulkanologů na světě,
která pozorovala nejaktivnější sopky.
Z ARCHIVŮ KATII & MAURICE KRAFFTOVÝCH
Přeji vám hezké Velikonoce s Mauricem a Katiou Krafftovými.
Ahoj.
V HLAVNÍ ROLI KATIA KRAFFTOVÁ
Největší vulkanolog na světě je drobná žena jménem Katia Krafft.
A MAURICE KRAFFT
Vidíš, Stephane? Většina sopek je na hranicích mezi deskami.
DÁLE HRAJÍ MAUNA LOA
DÁLE HRAJÍ NYIRAGONGO
DÁLE HRAJÍ KRAFLA
DÁLE HRAJÍ ST. HELENS
DÁLE HRAJÍ PITON DE LA FOURNAISE, UNA UNA A MNOHO DALŠÍCH
NATOČENO KATIOU a MAURICEM KRAFFTOVÝMI
Je nezbytné, abyste viděli tyto obrázky
a byli uneseni tímto vírem lávy.
-Maurici? -Ahoj!
Nazdar hochu, jak se máš?
Dobře.
Dobře, sopka je připravena, čeká na nás!
Ano.
Dobře.
Katio?
Tohle je Katia a tohle je Maurice.
Je rok 1991, 2. června. Zítřek bude jejich poslední den.
Zanechají po sobě vzorky.
Slova.
Stovky hodin záběrů.
Tisíce fotografií.
A milion otázek.
Když jste venku na skalách, o čem si povídáte?
Katia mluví jen o jídle. To ji zajímá!
Je na světě mnoho vulkanologických párů?
Nevím, jestli existují nějaké další.
Vulkanologické páry? To je extrémně vzácné.
Vulkanologové jsou lidé, kteří studují aktivní sopky.
Myslím, že žádné jiné nejsou. Nebo je možná neznáme.
Ale bylo by mi jich líto.
Pro vulkanology je těžké spolu žít. Je to vulkanické!
Často vybuchujeme!
Onehdy se vrhl na aktivní kužel.
-Mauna Loa. -Ochladilo se,
tak se na malém kuželu tvořily praskliny.
-Co udělal? Spadl do díry! -Strčila mě dovnitř!
Setkali se před 19 lety.
V roce 1966.
Neexistuje žádný definitivní záznam o tomto prvním setkání
a audiovizuálních záznamů jejich začínající romance je málo.
Je tam tato fotka.
A tyhle zamilované okamžiky o pár let později.
Části příběhu Katie a Maurice zůstávají ztraceny v čase.
Stejně jako v lásce, existují záhady.
Platíš tvrdě za to, co víš.
A ještě více za to, co nevíš.
V jednom příběhu se Katia a Maurice náhodně setkají na lavičce
na univerzitě ve Štrasburku.
Haroun Tazieff, myslím, že ho znáš. Právě uvedl nový film.
Ve vteřině se setkají na novém filmu renomovaného vulkanologa Haroun Tazieffa.
Nejpodrobnější záznam je z rande naslepo v kavárně.
Spojují je jejich první lásky, Etna a Stromboli.
Katia, rebelka, která byla poslána do školy pro neukázněné dívky,
přesvědčí své rodiče, aby ji vzali na italské sopky.
Moje první erupce s proudy lávy a výbuchy byla na Etně.
Tento svět kamenů, tento minerální svět.
Je to moc krásné, když večer teče láva.
Můj první dojem, když jsem viděla tuto živou zemi,
potvrdil to, co jsem si představovala a četla.
Šel jsem na Stromboli se svým otcem, když mi bylo sedm, a fascinovalo mě to.
Země mě vždy zajímala. Některé dny jsem žil v době dinosaurů,
jindy jsem byl s trilobity. Jako dítě jsem byl do toho blázen.
Maurice se vrátil na Stromboli v 19,
pociťuje extázi a osamělost zároveň.
Katia této osamělosti rozumí. Má to stejně.
Vyrůstali v troskách poválečného Alsaska.
Svět jim připadal nebezpečný a nejistý.
Ukrývají se v tajemstvích přírody.
PTERANODON, DAKOTA, SANDSTONE
Sní své sny, jen 20 kilometrů od sebe.
Zlomové linie Vosges a Rýn se pod nimi nepatrně posouvaly.
Na konci této verze se kavárna zavírá a začíná pršet.
Nikdy jeden druhého neopustí.
19. listopadu 1967,
americké stíhací letadlo shodí dvě bomby s hadím okem
podél hranice s jižním Vietnamem,
územím kdysi kolonizovaným jako Francouzská Indočína.
O týden později se Katia a Maurice připojí k protiválečným protestům v Paříži.
Další den se objeví na titulní stránce L'Humanité.
Ale lidská honba za mocí se vedle
síly Země začíná zdát marná a absurdní.
Katia i já jsme se dostali k vulkanologii,
protože jsme byli zklamáni z lidskosti.
A protože sopka je větší než člověk, cítili jsme, že to je to, co potřebujeme.
Něco mimo lidské chápání.
Je to také desková tektonická revoluce,
a obor vulkanologie se formuje do své podoby.
Objev a potvrzení
teorie deskové tektoniky a kontinentálního driftu
jsou stejně důležité, jako pro fyziku objev atomu.
Pohlcují každou hypotézu, každý mýtus.
Vše, co bylo dosud nasbíráno z archivů Země.
Pravdy…
úlomky…
otázky.
Přemýšlí, co tvoří a reformuje svět.
Touží se k těmto záhadám přiblížit.
S dostatkem peněz z grantu a darovaným autem
se Katia a Maurice vydají hledat islandské sopky
se svým přítelem Rolandem.
Katia je geochemička, Maurice geolog.
Sami si o sopkách mohli nechat jen zdát.
Společně jich mohou dosáhnout.
Až na to, že auto se porouchalo 27krát.
Pak havaruje.
A Maurice se dostane do horké vody.
Tady je herec, který čte Katiin záznam.
Dodělávala jsem svá měření,
stopy sirovodíku a trochu kyseliny chlorovodíkové.
Spokojená se svými výsledky jdu za Mauricem.
Na co se dívá s takovým zájmem?
Kůže jeho pravého kotníku se odlupuje jako cibule!
Jo, moje pravá noha byla spálená v horkém bahně.
140 stupňů, pro mě dost horko! Je to křest vulkanologa.
Nenechají se odradit a stráví několik příštích let
studiem svých společných přátel, Etny a Stromboli.
Přivádějí s sebou také více přátel.
Říkají si L'Équipe Vulcain.
TÝM VULKÁN
Je to delikátní operace, vzorkování těchto plynů v lahvičkách.
Mnohokrát se to nepodařilo.
Nahoru lezeme v kalhotách a dolů ve slipech a kalhotkách.
Katia a Maurice hledají zvláštní alchymii prvků,
kombinaci minerálů, tepla, plynu a času, která podněcuje erupci.
Co je to, ptají se, co rozbuší srdce Země?
Její průtok krve?
Studují, zkoumají a ptají se.
Katia a Maurice začínají poznávat tajemství planety,
která zná jen málokdo.
Porozumění je druhé jméno lásky.
Jakmile jednou uvidíte erupci, nemůžete bez ní žít,
protože je tak grandiózní, je tak silná.
Ten pocit, nebýt nic. Být v těchto nezkrotných živlech.
V roce 1970 se Katia a Maurice vzali při malém obřadu v Alsasku.
Prožijí líbánky na sopečném ostrově Santorini,
který je považován za tajné místo Atlantidy.
CAFE BAR RESTAURACE HOTEL ATLANTIS
Katia a Maurice se rozhodnou, že nebudou mít děti.
„Odteď budou v životě jen sopky,
sopky, sopky,“ říká Maurice.
Ne, tohle není sci-fi film.
Jsou to dva mladí vulkanologové tančící na okraji sopky.
Jsou to Katia a Maurice Krafftovi.
DNES: ČLOVĚK A SOPKY
Sopečná bomba? Co to znamená?
Sopečná bomba je kámen vyvržený sopkou, často ve formě lávy.
Nejjednodušší způsob je ukázat vám jeden. Bomba z Vulcana.
Je to těžké?
Mohou mít i pár tun, ale tohle je jen kilo nebo dvě.
Každopádně na hlavě by to nebylo příjemné!
Maurici Kraffte, mají sopky různé osobnosti?
-Zkoušel jste je klasifikovat? -Klasifikace sopek by měla být zakázána.
Sopku nelze klasifikovat. Každá má jedinečnou osobnost.
Nechci být nepříjemný,
ale jsou to staří vousáči a akademici, kteří věci klasifikují
a nutí celou generaci používat jejich modely.
Není v tom žádná pravda.
Je lepší studovat každou sopku samostatně
a vyhnout se nekorektní klasifikaci.
Je to produkt, který selektivně zpomaluje plyny.
Když jde do zařízení plynná směs…
Mladý obor vulkanologie našel dvě mladé hvězdy.
Tyto vzorky, které jste přinesli, jsou velmi pěkné
a velmi barevné pro diváky s barevnou televizí.
Kamera je miluje.
A oni milují své vlastní fotoaparáty.
Fotografie je prostředkem k zapamatování, opětovné návštěvě
a prodloužení jejich času se sopkami.
-Natáčíte všechny své expedice? -Ano, takhle je pozorujeme.
Pak můžeme znovu sledovat obrázky a studovat je,
protože se to všechno děje příliš rychle, když je to před vámi.
Tato fotografie ukazuje parabolické trajektorie
sopečných bomb vyvržených ze Stromboli.
Tato ukazuje, jak se láva napíná do skleněné vlny zvané Peleho vlasy.
A tento záběr pomáhá vizualizovat teorii deskové tektoniky.
Vulkanologie je věda o pozorování.
Čím blíže jsou, tím více vidí.
Jste považováni za „vulkanology na cestách“?
Američané by nás nazvali nezávislými.
Ale je pravda, že jsme jako cestující účinkující.
Sopeční běžci.
Žijeme podle rytmů Země. A Země rozhodne, kam půjdeme dál.
Katio, máš pocit, že vedeš alternativní život?
Za mě určitě ne.
Někteří kolegové nás ale mají za podivíny.
V okamžiku, kdy se sopka probudí, jsou tito podivíni upozorněni
rostoucí sítí místních přátel a průvodců, kteří jim pomáhají
dosáhnout kráterů tak rychle, jak je to jen možné.
ZAIR 1973
Maurice a Katia podnikají výpravu na Nyiragongo,
sopku, která leží mezi dvěma rozbíhajícími se deskami.
Vede je kolega vulkanolog Jacques Durieux.
Dorazíte k ústí sopky, pak musíte jít
dovnitř sopky
Takže jdeš dolů.
Ne tak vysoko, 300 metrů. Ale velmi špatná skála.
Všechny fumaroly prošly, tak to není silné.
Zde si Maurice a Katia vytvoří svůj domov na další dva týdny.
Katia později napsala,
„Rozjímáme při ležení na okraji propasti.“
„Tento jev, neúprosný, nás rozechvívá.“
Najednou se láva během vteřiny zřítí deset metrů dolů.
Maurice říká, že jsme blázni, když tu zůstáváme.
A přesto...
zůstáváme.
Zvědavost je silnější než strach.
Katia a Maurice se nakonec z tohoto kráteru vynoří nezranění a povzbuzení.
Dostáváme se velmi blízko k sopkám. To není těžké.
Tento typ, červené sopky, jsou přátelské.
V obrovském vesmíru klasifikace sopek
Krafftovi nakonec přijmou dvě obecné třídy.
Červenou…
a šedou.
Když si lidé představí proudy lávy, to jsou ty červené, ty pěkné.
Pak tu máte šedé sopky, zabijáky, ty výbušné.
Červené sopky jako Nyiragongo se vytváří, když se tektonické desky oddělují
na horkých místech na dně oceánu.
Magma stoupá a zaplňuje mezery vzniklé pohybem Země
a vytváří novou zemi.
Červené sopky jsou čedičové.
Efuzivní.
A horké až 1 200 stupňů Celsia.
Nechat se zabít na červené sopce je velmi obtížné.
Protože proud lávy vždy poteče údolím jako řeka.
Víme, kam směřuje.
Není to o moc nebezpečnější než chodit po silnici v Belgii nebo jinde.
To je pravda! Je to otázka vypočítaného rizika.
Není to skvělé. Obvykle dělám ještě lepší než tyhle.
Stali jste se časem rozumnějšími, nebo naopak?
-Máme různé názory. - Katia je rozumnější?
Hloupé chyby už neděláme.
Jako vrhnout se do kráterů
a až pak si uvědomit, co se mohlo stát.
Takže by se dalo říct, že jsme teď rozumnější.
Ne, ty jsi!
Katia a Maurice mají své odlišnosti.
Katia je jako pták.
Maurice jako rypouš sloní.
Katiu přitahují detaily, propojenosti věcí.
Maurice, jedinečný, grandiózní.
Oba pozorují svět, ale každý svým vlastním odlišným způsobem.
Katia se svým fotoaparátem zachytí jeden okamžik v jednom snímku.
Maurice se zaměřuje na pohyb...
nahrává tok sekund, každý má 24 snímků.
Touží po každém možném snímku, protože podívaná by mohla zmizet.
Ale to ho přiměje se toulat…
toulat…
a toulat.
Katiin největší strach je, že ho ztratí z dohledu…
a už ho nikdy neuvidí.
Tohle je vulkanologická past. Pokud se zem propadne,
spadnete do lávy, trochu to zajiskří,
pro vulkanologa je to konec hry.
Překvapivý telegram povolá Katiu a Maurice na Nyiragongo,
jejich milovanou sopku, se kterou se potkali před čtyřmi lety.
ZAIR 1977
URGENTNÍ TELEGRAM - 10. LEDNA, 10 HOD.
LÁVOVÉ JEZERO NYIRAGONGO SE ROZLILO DO OKOLÍ -
OHROŽENÉ MĚSTO GOMA - STOP.
Nyiragongo, které vypadalo tak vlídně, se během pár minut rozlilo
jako děravá vana a šířilo smrt všude kolem.
Katia a Maurice věděli, že tato destrukce je možná.
Ale je to poprvé, co to zažijí na vlastní kůži.
Proudy lávy se šířily velmi, velmi rychle.
Pravděpodobně se valily rychlostí 60 až 70 kilometrů za hodinu.
Bylo to ráno, kdy spousta lidí
byla na cestě na trh.
Myslíme si, že kolem 100 lidí bylo zavaleno proudem lávy.
Velmi neobvyklá erupce.
Máme úžasné dojmy ze sloních těl.
Dokonce i trup a ocas jsou otištěny v lávě.
Na tento šok je žádný vědecký výzkum nemohl připravit.
Jazyk mýtů mi připadá výstižný.
Jsou v ďáblově kotli, portálu do pekla.
Nebo chyceni mezi válčícími duchy sopky
podle příběhů jejich přátel v Gomě.
Představte si podívanou na nás z perspektivy shora.
Směšný sloupec drobných mravenců, kteří šplhají po zádech obří bestie
a arogantně říkají,
lezu na tebe, abych ti rozuměl,
abych z tebe vyrval tvá tisíciletá tajemství,
aby věda mohla postupovat!
Jak velká je lidská ambice a marnivost?
Snažíme se být svědkem této síly,
ale lidské oko není schopno vnímat geologický čas.
Naše životy jsou jen mrknutím oka ve srovnání s životem sopky.
Pokud jde o vědecké objevy,
například jak sopka pracuje, nebo proč je půda horká,
prakticky nic není známo. Nevíme skoro nic.
Pro Katiu a Maurice
není neznámo něco, čeho by se měli bát. Je to něco, co je posouvá dopředu.
Chci se dostat blíž, přímo do útrob sopky.
Jednou mě to zabije, ale to mě vůbec netrápí.
Nejde o to, že bych koketovala se smrtí,
ale v tu chvíli je mi to úplně jedno.
Fascinace nebezpečím? Možná.
V pouhých 52 letech...
INDONESIE 1979
…nemluvná indonéská sopka začíná zuřit.
Katia a Maurice se vydají to sledovat.
V roce 1883 explodovala původní sopka Krakatau.
Vyčarovala tsunami tak silnou, že smetla
sousední pobřeží a usmrtila 36 417 lidí.
Také vyrvala tento korál z mořského dna
a zaparkovala koloniální holandský parník dvě míle do vnitrozemí.
Popel cestoval po celém světě a zesiloval západy slunce, které uchvátily
pohledy vědců a umělců, zejména jednoho norského malíře,
který západy slunce popsal jako výkřik.
Pak se sopka zhroutila do moře,
aby znovu vyskočila jako nováček jménem Anak Krakatau.
Hned když jsme dorazili na pláž, sopka vybuchla.
Všichni utekli a já a Katia jsme zůstali na ostrově sami.
Každé tři nebo čtyři minuty se ozývaly fantastické exploze.
Byli jsme jen dva a jeden z nás musel 24 hodin denně
dávat pozor na vulkanické výbuchy.
Jsou červené, takže v noci jsou jejich létající oblouky dobře vidět.
Můžeme vidět, jestli se k nám blíží výbuch,
a na poslední chvíli přemístíme toho, kdo spí, z cesty.
Váhali jsme.
Přiblížíme se? Nebo vezmeme loď a utečeme?
Rozhodli jsme se pokračovat.
Kvůli potěšení přiblížit se k té bestii,
aniž bys věděl, zda tě chytí.
Nemohla bych žít s někým,
kdo by nesdílel tuto lásku na vrcholu sopky.
Katia a Maurice musí být naprosto synchronizovaní.
Za jakoukoli chybu, kterou udělá jeden, mohou zaplatit oba.
Ale Maurice nemůže dělat tuto práci bez Katie.
Ani Katia bez Maurice.
A společně jsou tam pro sopku,
která je vůči jejich obdivu lhostejná.
Člověk potřebuje mít pevné nervy a nepropadat snadno panice.
Řekněme, že se moje žena zraní.
Ne zabije, ale zraní. Nemůžu dělat nic.
Jsem s ní, když umírá, a nemůžu nic dělat.
Je to strašné.
Katia a Maurice vědí, že tyto skály je dlouho přežijí.
Nejsou věřící.
„Jsme vědci,“ říkají.
„Máme jen jeden krátký život, pak se vrátíme do země.“
Katia se svým krátkým životem sní o tom, že zestárne
se sopkou, že převrátí každý její kámen.
Je nějaký sen, který jste si ještě nesplnili?
Ano, je toho hodně. Všechny ty erupce, které jsme neviděli!
Maurice i hoří, aby se dostal blíže k ohni, ať se děje cokoliv.
Jednou napsal…
Možná potřebujete určitou filozofii existence,
abyste se postavili těmto sopečným příšerám. Moje je elementární.
Dávám přednost intenzivnímu a krátkému životu před monotónním, dlouhým.
Existence kamikadze v kráse vulkánů.
Mám velmi odvážný plán, o kterém jsem snil už od dětství,
sjet lávový proud na kánoi asi tak 15 kilometrů.
Pokud to půjde, uděláme to tady na Havaji,
a já dělám všechno proto, aby se to stalo.
Kánoe bude jako loď Gemini
s vrstvou titanové slitiny a izolačními cihlami na dně.
Vrtulník shodí loď do lávy
a my se splavíme po řece do moře.
Maurice tento plán vymyslel při jiném dobrodružství na lodi
během své první cesty do Indonésie v roce 1971.
Zde studují největší zásoby kyseliny sírové na světě.
Měli jsme nápad, že se vydáme na plavbu po kyselém jezeře.
Připadalo mi to zábavné, jako nikdy předtím.
Katia byla zásadně proti. Je geochemička.
Michel Wolff a já, chemici, jsme se odmítli zúčastnit.
Byli jsme si příliš vědomi nebezpečí. Je to koncentrovaná kyselina!
Nakonec to byli geologové, ti lhostejní,
kdo vyrazili do kyselého jezera.
Koupili jsme nafukovací člun za 100 franků na bleším trhu.
Byla to použitá loď. Nebrali jsme nový.
Nejsme úplní idioti.
Neměli jsme strach.
Nebo jen zpočátku, ale bylo to tak vzrušující.
Vždy rád dělám to, co mi lidé zakazují.
Najednou, kyselina prožere ocelové lanko
a láhev se vzorkem skončí na dně jezera.
Tato mise skončila.
Protivítr je smete dále od břehu.
Následující tři hodiny stráví bojem o návrat zpět.
Katia je naštvaná.
Nechci filozofovat, ale řekl to Nietzsche,
„Blázen je někdo, kdo ztratil všechno, kromě rozumu.“
Vydali jste se na hladinu jezera
zkoumat jeho složení na gumovém člunu?
Ale chemici z týmu, kteří vědí, co je kyselina, odmítli jít.
Šli jen nemyslící geologové. Pijeme, než vyrazíme!
Postupem času Maurice zdokonaluje legendu o Maurici Krafftovi.
Říká se vám sopečný ďábel.
Ano, mám rohy.
Je to nejkrásnější úkaz, největší přírodní podívaná.
Ve srovnání s tím stojí otevřené moře za prd!
A společně s Katiou se naučili hrát sami sebe.
Kolik sopek jste pozorovali za posledních 20 let?
Katia viděla 170 a já 150.
Viděla o 20 víc než já. Je to problém v našem vztahu.
Lidé říkají, že vy dva jste docela sopeční!
Nejsem filmař. Jsem potulný vulkanolog
nucený točit filmy, abych mohl putovat.
Navzdory tomu, co Maurice říká, jejich záběry naznačují opak.
Jak například ukazují, že jejich práce je vyčerpávající?
Třeba takhle?
Nebo takhle?
Jak ukazují, jak se dívat do propasti?
Třeba takhle.
Jak určují geologické měřítko?
S takovými snímky?
Ale co tohle?
Proč byl tento okamžik zachycen na přidané stopy filmu?
Pro co nebo pro koho to bylo?
Katia a Maurice se tu a tam musí vrátit do Alsaska,
aby proměnili své fotografie a záběry na knihy a filmy.
Tady, to jsou obyvatelé tohoto lidského světa.
Tady to začíná!
Když se nemůžu jít podívat na sopky, toužím po nich.
Takže si doma vyrábím malé sopky.
Pokud se zeptáte: „Jsi šťastný?“ Řekl bych: „Určitě ne.“
Protože tento svět není dobře udělaný.
Kdybych mohl jíst kameny,
zůstal bych na sopkách a nikdy bych neslezl dolů.
Už nevidíme svět se vší jeho průměrností.
Rád bych byl pořád na kráterech,
jen abych tam sobecky rozjímal.
Katia katalogizuje jejich snímky,
píše knihy a stará se o logistiku.
Maurice podniká přednáškové turné, vystupuje v médiích
a marně se snaží naplánovat svůj výlet na lávě v kánoi.
Chci se vznášet dolů proudem roztavené lávy. Katia nechce.
Řekla, že mi udělá poslední fotku, než vyrazím.
Také stříhá jejich filmy.
Na sopce se člověk může poměřovat s překážkou
a zároveň získat vnitřní moudrost
potřebnou v našem neklidném světě.
Zatímco obdivujeme tyto snímky,
na světě vybuchuje třicet sopek. Čekají na vás.
Míč je v…
SOPKA
Nebezpečí.
Nebezpečí, nebezpečí…
Ve Spojených státech, vulkanolog Harry Glicken
pořídil tuto fotografii hory St. Helens 17. května 1980.
Následují některé z nejznámějších snímků
toho, co se zde zítra stane,
počínaje v osm hodin, 32 minut a 11,4 sekundy tichomořského letního času.
Teď tady dole máme erupci. Máme tady velkou skluzavku.
Dobře, máme to chlapci. Celý severozápadní úsek.
Vancouver! Vancouver! To je ono! To je ono!
Pánové, karavan a auto.
na jih ode mě jsou zakryté
Taky mě to zasáhne.
Padesát tři kilometrů na východ na Mount Adams
pořizuje turista tyto fotografie.
Tento snímek je pořízen 56 kilometrů na severozápad.
Někde dál to zaznamenává osmimilimetrová filmová kamera.
Pokud jde o Maurice a Katii,
nefilmovali ani nefotili tuto erupci,
protože ji nemohli vidět ani slyšet.
JEZERO SPIRIT ST. HELENS
Zapnu televizi a vidím reportéra,
jak mluví o obrovské explozi na St. Helens.
Říkám Katii: „Podívej, propásli jsme výbuchy, to je neuvěřitelné!“
Měl jsem masakrální náladu.
Když popel padá na okolí, Katia a Maurice se přibližují.
HORA ST. HELENS JEZERO SPIRIT
Katia a Maurice stráví tři měsíce uprostřed popela
sledováním, fotografováním a studiem této síly.
A krůček po krůčku budou oni a jejich kolegové výzkumníci
vykreslovat jasnější obrázek této události, s čísly jako 2,8,
což je počet krychlových kilometrů půdy odvržených horou.
Dvacet pět tisíc, síla erupce měřená v atomových bombách,
jako byla ta, kterou Spojené státy svrhly
na Hirošimu.
Padesát sedm, oficiální počet lidských obětí.
V jednu chvíli najdou roztavené pásky Davida Johnstona.
Jedním ze dvou vulkanologů, kteří zahynuli na hoře St. Helens,
byl dlouholetý přítel David Johnston.
Byl deset kilometrů severně od sopky.
Tam směřoval hlavní nápor výbuchu.
Akorát stihl říct do své vysílačky, „Vancouver, Vancouver, to je ono!
A nikdy jsme toho chudáka nenašli. Výbuch ho úplně smetl.
A proč byl na tak nebezpečném místě?
No, čekali jsme, že výbuch zasáhne sever sopky,
ale mysleli jsme si, že nepřesáhne sedm nebo osm kilometrů.
Ve skutečnosti dosáhl až 30 kilometrů.
Bez ohledu na to, co objeví po výbuchu,
nedostanou se blíže k pochopení toho,
jak provést nejkritičtější měření před výbuchem.
Nevíme, jak předpovědět intenzitu erupce
a to, čemu se říká „spouštěč“,
okamžik, kdy erupce skutečně začne,
přesný okamžik, kdy se magma stane nestabilním.
To nemůžeme změřit. Najednou to prostě začíná.
Od této chvíle zasvětí svůj život tomuto druhu sopky.
Šedá sopka. Zabijácká sopka.
Zajímají mě víc, protože jsou méně známé,
nebezpečnější a obtížněji dostupné.
Jsou jako bomby, jejichž zápalnice svítí, ale délka zápalnice není známa.
Máte chocholy popela, které stoupají 30 nebo 40 kilometrů vysoko,
a pyroklastický příval s rychlostí 1 000 kilometrů za hodinu,
který během několika sekund zničí vše ve vzdálenosti až 40 kilometrů.
Šedé sopky mohou být zabijáci,
ale jejich popel vytváří nejúrodnější půdu na světě,
jak dokazuje tento zabijácký tuřín.
Na rozdíl od červených sopek, které se tvoří, když se desky oddělují,
se při srážce desek tvoří šedé, což způsobuje nárůst tlaku a tepla
až do kataklyzmatického uvolnění.
„Kdo je kdo“ takových erupcí by zahrnoval Vesuv v roce 79,
Tamboru v roce 1815 a Pelée v roce 1902.
Zde je relativně malý Galunggung v roce 1982.
A tady je Una-Una v roce 1983.
Z 350 vulkanologů na světě je jen 50 a já jsem jedním z nich,
kteří se specializují na výbušné sopky, ty šedé, ty, které zabíjejí.
DUBEN KVĚTEN ČERVEN
ČERVENEC SRPEN ZÁŘÍ
Před každou sopečnou erupcí
se sopka zachvěje jako nemocný člověk.
Země se třese kvůli stoupajícímu magmatu.
Také bobtná, jako by se tvořil absces.
Svahy jsou strmější, krátery se zvětšují.
A mění se i dech sopky. Stává se špatným.
Složení sopečných plynů se mění
a jejich teplota stoupá, jako by měla horečku.
Mohou existovat známky před erupcí,
ale neexistuje žádná jistota. Žádný způsob, jak znát přesné načasování.
A načasování je v lidském světě vším.
V roce 1884 byl čas nastaven na stroje místo divokých rytmů Země.
Už to nebylo dáno Sluncem, Měsícem nebo hvězdami,
ale spoléhalo se na vyráběné intervaly pro koordinaci železničních vozů
přepravujících minerály vyrvané ze Země.
PRVNÍ MERIDIÁN SVĚTA VÝCHOD ZÁPAD
Tento nový železniční čas, přijatý britským impériem,
brzy zmapoval svět.
Ale sopku nelze naplánovat.
Délka doutnáku není nikdy známá.
Hraje vulkanolog, který jde na místo erupce,
jakousi ruskou ruletu?
Dokud riskuje jen svůj vlastní život, je to v pořádku.
Ale když se ho úřady ptají, co dělat,
říkám, když jsou pochyby, evakuujte se.
Toto je mapa Nevada del Ruiz, šedé sopky v kolumbijských Andách.
Ilustruje hrozbu, když vybuchne. A vše nasvědčuje tomu, že tomu tak bude,
jak kolumbijští geovědci sdělili úředníkům ve zprávách.
Tento, zveřejněný 7. října 1985,
uvádí, že existuje stoprocentní pravděpodobnost bahna,
s velkým nebezpečím pro Armero a okolní města.
Katia a Maurice jsou součástí sboru,
který požaduje varovné systémy a evakuační plány.
Vědí, co se stane.
Ale rozhodovací orgány považují tyto plány za příliš nákladné.
14. listopadu 1985 tyto snímky kolují po celém světě.
Sopka vybuchla předchozí den
a bahenní proudy pohltily vesnice pozdě v noci, zatímco obyvatelé spali.
Katia přijíždí, zatímco Maurice je na přednáškovém turné ve Francii,
kde propaguje jejich nejnovější film.
Oficiální počet obětí se vyšplhá na 22 000...
a poté na 23 000.
Některé zprávy hovoří o 25 000.
Přesný počet není znám.
Přeživší později vyprávěli.
Podíval jsem se proti řece směrem k hoře a viděl jsem tolik bahna.
A pak mě to zasáhlo a zasypalo.
Lidé pobíhali kolem a plakali.
„Můj syn byl smeten, moje žena byla smetena.“
„Zůstal jsem jen já“ nebo „Zůstali jsme jen dva.“
Našli jsme kusy paží, nohou a hlav.
Rodinu, kterou jsme přišli hledat, jsme nenašli.
Katie chybí Maurice, který v tuto chvíli pravděpodobně přednáší
o tvůrčích silách vulkánů.
Poprvé se ptá po smyslu svého života.
To je to nejtěžší, když nastane takový problém,
zničené vesnice, katastrofou postižení lidé.
Pak se stydíme říkat si vulkanologové.
V 18. a 19. století docházelo k velkým katastrofám
s mnoha oběťmi, často kvůli nedostatku informací.
Ale jak je to možné ve 20. století, kdy to každý věděl?
Zůstalo mi to jako knedlík v krku.
22 000 mrtvých v kolumbijském Ruiz 13. listopadu 1985.
Jen proto, že úřady nevěřily vulkanologům.
Katia a Maurice strávili svůj život dokumentováním toho, jak tluče srdce Země,
jak proudí její krev.
Nyní cítí, jak jejich vlastní lidská srdce tlučou a lámou se.
Kdysi dávno Maurice řekl...
Je pro mě těžké pochopit lidi. Chci říct, jsem jedním z nich.
Neutíkám před nimi neustále.
Ale věřím, že když budu žít na sopkách, daleko od lidí,
nakonec budu lidi milovat.
Sopky musí ničit, aby se vytvořily...
ale musí tento neposlušný cyklus vzít lidský život?
Sopky jsou to nejkrásnější součástí přírody, ale zabíjejí.
Mým snem je, že sopky už nebudou zabíjet.
V Armeru se tyto strašlivé sesuvy bahna snesly dolů a zabily 25 000 lidí.
Mohli jsme se tomu vyhnout, kdybychom naučili lidi se evakuovat.
Technické zprávy neznamenají nic pro lidi, kteří o sopkách nevědí.
Tak jsme si řekli, že místo toho uděláme filmové pořady.
Pokud vládě ukážeme obrázky obětí, škod, nebezpečí,
možná nám uvěří, přesvědčíme je.
Katia a Maurice se vydávají na lov
nejvzácnějších a nejsmrtelnějších sil pro nový film o vulkanických nebezpečích.
Trvalo jim jeden celý rok, než získali tyto záběry na
aljašské hoře Augustine.
Věděli jsme, že je to nebezpečné kvůli typu pyroklastického přívalu.
Ale poprvé jsme se dostali velmi blízko, asi na 50 metrů.
Jsi jen moucha v kastrolu s mlékem, které se vaří.
Byl to zcela tichý jev.
Nebylo vůbec děsivé to vidět.
Byli jsme fascinováni, jako magnet jsme se přibližovali a přibližovali,
a říkali „Jsme úplní blázni!“
Byl to pro nás jedinečný okamžik, a tak jsme si řekli, pojďme to risknout!
Kamera se třese, jako by telegrafovala, zda zůstat nebo utéct.
Možná je to proto, že jejich kolega Juergen Kienle
se je chystá odtáhnout z oblaku hořícího popela
v poslední vteřině.
Za několik let se to bude v jejich nekrologu uvádět jako okamžik,
kdy Katia a Maurice trvali na tom, že rizika
by měla být vždy minimalizována...
ale že tento typ podrobné studie musel být proveden.
Maurice jednou řekl...
„Podívejte se, jak malí jsme my lidé oproti této sopečné síle.“
„Jediná věc, která z našich životů zůstane, je, že můžeme psát,
vyprávět příběhy a filmovat.“
Když můžeš každou chvíli zemřít...
co po sobě zanecháš?
Viděl jsem tolik krásných věcí.
S tím, co jsem zažil, mám pocit, že je mi přes 100 let.
Takže upřímně, odejdu beze strachu.
Udělal bych cokoli, abych mohl takhle žít.
Maurice a já děláme všechno spolu. Jeden bez druhého nemůžeme fungovat.
Líbí se mi, když jde přede mnou. Vzhledem k tomu, že váží dvojnásobek než já,
vím, že kamkoli půjde, můžu jít i já.
Následuji ho, protože pokud má zemřít, raději bych byla s ním. Takže následuji.
Občas jsem vepředu.
Soubor sil se srazí uvnitř planety během obrovského geologického času,
aby vyvolal jediný okamžik, erupci, která navždy přeformuje Zemi.
A během dvou milionů let lidstva
se narodí dva malí lidé na stejném místě, ve stejnou dobu
a milují totéž.
A ta láska nás posunula blíž k Zemi.
Ahoj, Toto, tady Maurice. Míříme do Japonska na erupci.
Je úterý poledne, jsme na letišti.
V Unzenu je erupce, která mě hodně zajímá.
Včera jsme se vrátili z Martiniku. Přemýšleli jsme, že pojedeme do Paříže,
ale dnes odjíždíme do Japonska. Dobře, celá má lásko, ahoj.
3. června 1991,
Mount Unzen se po 200 letech spánku začíná probouzet.
Hora se hýbe od května,
ale dnes se uvnitř Země něco posune.
Vždy doufáme, ale nemáme jistotu a nic nevíme.
Nahoře máte velké bloky a musí sestoupit, ale kdy?
Krátce po 16:00 hod. začíná pršet.
Popel vane se severním větrem.
Tentokrát to vypadá jinak.
Mlha jim zakrývá výhled, a tak se Katia a Maurice
se svým přítelem Harrym přitlačí blíž, aby získali lepší záběr.
Tento záběr zachytil novinář, který opustil svou kameru.
A je tu ten okamžik, těsně před výbuchem.
Poslední známý snímek Katie a Maurice společně.
Japonští úředníci dali Yvesovi, příteli Katie a Maurice, tuto fotografii.
Jejich urny odpočívají v chrámu Shimabara
na úpatí hory Unzen.
Poblíž místa prudkého přívalu značky na zemi naznačovaly,
že Katia a Maurice byli vedle sebe.
Byly nalezeny dvě věci. Fotoaparát a hodinky,
jejich ručičky navždy zamrzlé v čase v 16:18 hod.
Těsně nad Východočínským mořem se hora Pinatubo chvěje.
Za týden exploduje v nejpozoruhodnější
sopečnou erupci, jakou kdy Filipíny zažily.
Padesát osm tisíc lidí bude evakuováno.
Úředníci vzali varovné signály vážně díky filmu Katie a Maurice
o porozumění sopkám.
Po celém světě, poblíž francouzsko-německé hranice,
se zlomové linie Vosges a Rýn nenápadně posouvají pod spící zemí.
Já, Katia a sopky, to je milostný příběh.
Jisté je, že si život jinak neumíme představit.
VĚNOVÁNO 43 LIDEM, KTEŘÍ PŘIŠLI O ŽIVOT NA HOŘE UNZEN, 3. ČERVNA 1991.
Překlad titulků: Petra Poláchová