Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
I mitt liv
har det gett mig glädje att hjälpa människor.
Så jag tänkte att det vore bra för mig
att bli sjuksköterska.
Jag började jobba nätter.
Jag kände mig…
…överväldigad.
Som om
jag inte stod ut med att se människor lida.
Ibland var det enda jag kunde göra…
…att försöka avsluta deras lidande.
Jag kunde inte sluta.
Senaste nytt från New Jersey.
Hela staden skakas av avslöjandet.
En sjuksköterska har mördat patienter på ett sjukhus i Somerset County.
Sköterskan kan vara den värsta seriemördaren i USA:s historia.
MARS 2003
Jag var ensamstående mamma,
och började jobba på Somerset som intensivvårdssjuksköterska.
Jag lämnade av mina två döttrar i skolan och körde till New Jersey.
Det var en superfin liten stad.
Sjukhuset var hjärtat i samhället.
Jag var ung och energisk, lite hyper.
En av de äldre sköterskorna hade förbjudit mig att dricka kaffe.
Amy var speciell. Det var alltid roligt att jobba med henne.
Jag älskade att vara intensivsköterska.
Jag älskade känslan av att vara patienternas beskyddare.
Och jag gjorde allt för att se till att de mådde bra.
Vi hanterar död.
Vi ställs öga mot öga med fara.
Det är vanskligt.
Vi fick luta oss mot varandra.
Och Charlie var den bästa lagkamraten.
Jag älskade att jobba med honom. Han var en duktig sjuksköterska
och hade alltid något att säga som fick mig att börja skratta.
Vi tre jobbade ihop för det mesta.
Hämta ett till dropp.
Vi kallades De tre musketörerna.
Vi jobbade bra ihop.
Charlie.
LEG. SJUKSKÖTERSKA UPPSKATTAR TEKNIK…OCH ANNAT
"Det har en fin gemenskapskänsla och erbjuder den mest avancerade tekniken.
Efter det kallade jag honom Somersets talesperson,
vilket han var. Och alla såg det där flygbladet.
Alla associerade Somerset Medical Center med Charles Cullen.
Han har sitt typiska leende,
och man ser till och med på bilden
att han är stolt över att någon vill fotografera honom
och höra hans åsikt.
För mig kändes han alltid som killen som varit mobbad.
Han gav det intrycket.
Och jag ville alltid skydda honom.
Min bror, Florian, ville alltid bli präst.
Folk tyckte nog att han var blyg,
men när det gällde saker som var viktiga för honom
så var han väldigt passionerad.
Han var inte bara en bror, utan en vän.
En gång ringde han mig klockan två på natten.
Han sa: "Jag har svårt att andas."
Så jag sa: "Okej, vi möts på sjukhuset." Han skulle till Somerset.
Läkaren på akuten träffade honom.
Men han började bli väldigt andfådd.
De kom in och sa att de skulle intubera honom.
Jag minns pastor Gall, för han låg inne ganska länge.
Och hans syster
var alltid vid hans sida.
Läkaren sa: "Han klarade natten.
Ge det lite tid. Vi är försiktigt optimistiska.
Han verkar må bättre. Läget är stabilt."
Jag minns att jag sa: "Jag ska gå nu, Florian."
Och jag såg att han lystrade. Som om han hörde mig.
Pastor Galls tillstånd förbättrades.
Han hade flyttats
från intensiven till hjärtavdelningen.
Det var en chock att höra
att han hade dött, eftersom han hade börjat må bättre.
GIFTINFORMATIONSCENTRALEN
Tack för att du ringer giftinformationscentralen.
Häng kvar, en giftexpert tar ditt samtal snart.
Hur kan jag stå till tjänst?
Hej. Jag ringer från Somerset Medical Center.
Vi undersöker en förgiftning hos en patient.
Vi fick ett samtal från en sköterska som frågade om digoxin.
Digoxin används för att behandla hjärtsvikt.
Det stärker hjärtats sammandragningar. Det gör dem starkare.
Men när digoxinhalten ökar, börjar hjärtat att slå långsammare.
Sedan dör man.
Hon säger att hon har en patient
som inte hade fått sitt digoxin på ungefär två dagar,
men halten fortsätter att stiga.
Jag sa: "Det är inte rimligt."
Det var den sextonde.
Den 28:e upptäcktes ännu ett fall av digoxinförgiftning.
-På samma avdelning? -Ja.
Jag tänker genast: labbfel.
Han dog.
Jag sa: "Händer det något annat märkligt?
Någon patient med lågt blodsocker?" Det vi kallar hypoglykemi.
Mellan oss, så fanns det två patienter innan det här
som blev hypoglykemiska på ett märkligt vis.
Vi började känna panik.
Jag ska säga som det är.
Det här är en polissak.
TVÅ DAGAR SENARE
På Somerset Medical Center kommer patientsäkerheten först.
Hej, jag söker Nancy.
Jag försöker följa upp hur det gick. Hur agerade ni?
Ledningen har tagit över utredningen. De har kallat in våra advokater.
Och de har bett mig att inte tala med någon extern för tillfället.
Så du vet inte om de har anmält det än?
Nej, det vet jag inte.
Och jag har antagligen sagt för mycket.
Sedan blev det dödstyst. Vi hörde inte ett ord.
TRE MÅNADER SENARE
På fredag den tredje oktober
fick jag ett samtal från åklagaren i Somerset County
angående ett dödsfall på Somerset Medical Center.
Min jourhavande just då
råkade vara Danny Baldwin.
Danny var ny på jobbet och på vår enhet.
Jag kände en viss press.
Jag ville göra ett bra jobb och bevisa att jag passade in.
Vi blev inte inbjudna till möte. Vi blev beordrade.
Stämningen var laddad.
Jag befann mig bland höjdare på Somerset Medical Center.
Ledningen och deras jurister hade undersökt flera patienters dödsfall.
Riskhanteraren, Mary Lund, blev vår kontaktperson på sjukhuset
för det här fallet.
Somerset Medical Center hade gjort en intern utredning
gällande incidenter där patienter på sjukhuset
visade onormala provresultat.
De två första incidenterna var låga blodsockernivåer.
De två nästa var förhöjda digoxinvärden.
DIGOXIN EN GIFTIG HJÄRTSTIMULERANDE STEROID
FLORIAN GALL, AVLIDEN
Så vi bad om att få se den interna utredningen.
UTREDNING, DAG 1
Nästa dag, efter att ha fått den interna utredningen av Mary Lund,
väntade jag mig en pärm med information.
Det var ett dokument skrivet av en advokat.
Och det var väldigt sparsamt.
De hade inte upptäckt någon misstänkt aktivitet.
De nämnde en legitimerad sköterska, Charles Cullen.
men kunde inte se några otillbörliga handlingar.
Men vi gjorde en rutinmässig bakgrundskontroll,
och upptäckte två gripanden.
Rattfylleri på 1980-talet, och olaga intrång.
Jag kontaktade polisen i Palmer för att få ytterligare bakgrundsinfo.
Medan jag var i telefon hörde jag handläggaren i bakgrunden
rota runt i något som lät som arkivskåp.
Och fäst på rapporten
satt en notis.
Den visade att delstatspolisen,
några månader tidigare, hade efterfrågat
i princip samma information som jag sökte om Cullen.
Där fanns namn och telefonnummer till en polisinspektör.
Jag kontaktade delstatspolisen och pratade med Egan,
och han berättade att han utredde Charles Cullen
i ett fall gällande hamstring av läkemedel på St. Luke's.
I vårt yrke lär man sig att allt sker av en anledning.
Om notisen inte suttit där…
…skulle det här fallet inte ha exploderat som det gjorde.
Om Cullen faktiskt var inblandad…
…så hade han fortfarande åtkomst till patienterna.
Vi kämpade mot klockan.
När Cullen hamnade i fokus för vår utredning…
…kontaktade Danny och jag personer i hans närhet.
Vi började prata med familjemedlemmar.
Vi fick veta att Charles Cullen var en intelligent person.
En kärleksfull far som älskade sina barn.
Trots att de inte kände till vår utredning,
verkade de inte förvånade över att vi knackade på och frågade om honom.
Jag tyckte aldrig om mig själv.
När min mamma dog…
…hade jag svårt att hantera det.
Mamma var den enda personen då
som var ett slags buffert mellan det som hände i huset…
…och mig.
När hon var borta…
…kände jag mig väldigt…
…oskyddad.
MOUNTAINSIDE HOSPITAL SJUKSKÖTERSKESKOLA
I juni 1987 tog jag sjuksköterskeexamen.
Det var det enda jag trodde att jag kunde.
Det kändes som att jag hjälpte människor.
Jag stod vid sjuksköterskereceptionen,
kollade min puls, och tänkte: "Helvete!"
Omkring 180.
Charlie såg mig.
Han frågade: "Mår du bra?"
Jag ramlade ihop.
Han tog in mig i ett rum, satte mig på en stol
och sa: "Vad är det som händer?"
Så jag förklarade för honom
vad som var galet.
Jag fick diagnosen kardiomyopati medan jag jobbade på Somerset.
Det kändes bokstavligen som att hjärtat skulle hoppa ur bröstet.
Medicinerna hjälpte inte,
och det är en sjukdom som kan vara dödlig.
Prognosen var inte god.
Jag visste inte hur mycket tid jag skulle ha med mina döttrar.
Men jag ville inte att någon skulle veta hur sjuk jag var.
Jag oroade mig för att inte kunna betala räkningarna,
att inte kunna ha sjukförsäkring.
Och det enda sättet
för oss att vara försäkrade var genom jobbet.
Jag anförtrodde mig till Charlie,
trots att jag visste att jag kunde förlora allt om det kom ut.
Han sa: "Du måste till akuten," och jag sa: "Det går inte.
Jag har tre patienter i natt. Jag kan verkligen inte."
Han sa: "Vänta här."
När han kom tillbaka…
…öppnade han handen, och där fanns Cardizem.
Jag tog det.
Jag tänkte inte desto mer på varifrån han fick medicinen.
Den natten tog han inte bara hand om mina patienter,
han gjorde min dokumentation också.
Han sa inget till någon.
Och det var inte den enda gången han tog hand om mig.
UTREDNING, DAG 9
Samtalet med Egan visade
att Cullen hade jobbat på flera andra sjukhus,
så jag och Tim började skapa en tidslinje över hans karriär.
Jag fick tag i Cullens meritförteckning och kunde se var han hade jobbat.
Nio sjukhus och ett vårdhem.
Vi intervjuade folk som hade en koppling till Cullen.
Vi fick veta att han hade slagit familjens husdjur, sina hundar,
och att han, i ett fall, möjligen förgiftade ett djur,
familjens husdjur.
De nämnde också en incident på Warren Hospital.
Detaljerna var få…
MAJ 1991 - SEP 1994
…men efter det tipset
kontaktade vi åklagarmyndigheten i Warren County
och fick veta om deras fall.
BROTT: MISSTÄNKT DÖDSFALL
Jag heter Sharon Jones.
Jag är systerdotter till Helen Dean och kusin till Larry Dean.
Hon var som en mamma för mig.
Larry och jag var som syskon.
Det här är Larrys bibliotek.
Här finns hans böcker, hans pipor.
Larry stod extremt nära sin mor. Han gifte sig aldrig.
Hans mamma var hans allt. Hon var hela hans värld.
Helen åkte till Warren Hospital för att göra ett ingrepp,
och innan hon skulle skrivas ut mådde hon bra.
De skulle skicka henne till Coventry rehabiliteringscenter
så att hon kunde åka hem.
Larry var där och besökte sin mamma,
när en kille kom in, en manlig sköterska,
och bad honom lämna rummet.
Den manliga sköterskan drog igen draperiet.
Larry stod ute vid sköterskereceptionen och hörde henne ropa: "Aj!"
Han gick in i rummet,
den manliga sköterskan skyndade ut,
och han frågade sin mamma vad som hade hänt.
Hon sa: "Han stack mig med en nål."
Larry bar alltid en schweizisk armékniv på sig,
så han tog fram den och tittade med förstoringsglaset.
Och visst, där fanns ett stickmärke på hennes högra lår.
Senare den eftermiddagen transporterades hon med ambulans.
Larry stannade till på vägen för att hämta hennes tofflor,
och hann bara in genom dörren innan telefonen ringde.
Det var Coventry Center som berättade att hans mamma hade dött,
inom fem minuter efter att hon kommit dit.
Den kvällen gick min kusin till åklagarmyndigheten
för att anmäla att hans mamma hade blivit mördad.
Larry visste i själ och hjärta
att mannen som varit i hennes rum,
som hon hade identifierat innan hon dog,
var den som gett henne en dödlig injektion…
Det togs toxprover.
De testade för alla tänkbara läkemedel utom ett. Digoxin.
MISSTÄNKT DÖDSFALL
FLERA FALL AV MÄRKLIGA PROVRESULTAT
MISSTÄNKT DÖDSFALL
Warrenutredningen var avslutad.
De hade misstankar, men inte bevis nog för att driva fallet.
Cullen tilläts gå vidare.
Vi upptäckte att efter utredningen vid Warren,
hade Cullen skrivit in sig själv på en psykiatrisk klinik.
ÄMNE: CHARLES CULLEN
Jag ville verkligen
sluta jobba som sjuksköterska
efter Warren Hospital.
Men de sa till mig att jag var en oduglig pappa.
Att jag måste fortsätta jobba för att försörja barnen.
Jag visste att om jag hamnade i sådana här situationer,
skulle jag känna mig tvungen
att avsluta lidandet.
Jag visste inte
hur jag skulle uttrycka det.
Vad som hände, hur jag kände, vad jag gjorde.
Det råder enighet om att han kan återuppta arbetet
som sjuksköterska vid ert sjukhus efter utskrivningen.
De flesta inleder livet på sjukhus,
de flesta avslutar livet på sjukhus och vi besöker dem däremellan.
De är universella.
Men personalen på sjukhusen blir ofta, särskilt sjuksköterskorna,
behandlade som utbytbara delar.
Bemanningsföretag fyller luckorna.
Folk vikarierar hela tiden.
Människor kommer och går, de förväntas bli kortvariga.
Vårdbranschen, den privata, vinstdrivande institutionen,
är den perfekta branschen för Charlie Cullen.
Man blir osynlig, och för många var han en ansiktslös man.
UTREDNING, DAG 17
Tanken att en sköterska skadade eller dödade patienter var oroande,
men trots att Cullens bakgrund målade upp en mörk bild,
visste vi att ett gripande inte skulle godkännas
baserat på hörsägen och rykten.
Vid det laget var han allmänfarlig.
Det var mycket bekymmersamt att han fortfarande jobbade på Somerset
medan vi försökte samla information för att kunna gripa honom.
Jag och Donna märkte att provresultaten var helt skeva.
Och jag hörde andra sköterskor ringa
och säga: "Ja, blodsockret är 22 igen.
Vi trodde att det var något fel på labbet.
Och om vi var osäkra,
frågade vi Charlie.
Han var läkemedelskunnig som ingen annan.
Jag tror att han brann för att förstå hur olika läkemedel fungerade.
Jag använde digoxin för att…
…det skulle ge effekt…
…inom ett par timmar.
Sköterskorna jag jobbade med…
…visste inte vad som pågick.
Jag önskar…
…att någon hade stoppat mig för länge sedan.
Jag trodde att det skulle ske.
Vi behövde bygga upp fallet.
Medicinska mord är svårjobbade.
De är svåra att bevisa.
Det fanns inga ögonvittnen, inga kameror, och inga bevarade brottsplatser.
Jag träffade Mary Lund, riskhanteraren på Somerset.
Jag frågade om det fanns några fler dokument.
Hon sa att vi hade fått allt hon hade.
När vi återvände till Warren Hospital för att se om det fanns något
som vi kunde gräva djupare i, så hade dokumentationen förstörts.
Vi kammade noll.
DESTRUKTIONSMETOD: STRIMLING
Vi trevade oss fram.
Min stressnivå märktes tydligt för min familj
och folk i min omgivning.
Vi ville desperat få ett genombrott i fallet.
Vi behövde hjälp.
Vi behövde hjälp utifrån.
UTREDNING, DAG 20
Tack för att du ringer giftinformationscentralen.
Häng kvar, en giftexpert tar ditt samtal snart.
Kan jag stå till tjänst?
Jag fick samtalet. Det var en inspektör från åklagarmyndigheten i Somerset County,
som ställde frågor om digoxin.
Jag sa: "Ringer du angående Somerset Medical Center?"
Det blev dödstyst i luren,
sedan sa han: "Vad pratar du om?"
Jag sa: "Vi har sagt det ett tag, att de har en mördare hos sig."
Och han sa: "Jag är hos dig om 15 minuter."
Bruce sa: "Järnspikar, vi visste om det. Vi har försökt få någon att bry sig."
De sa: "Vill ni prata med oss?"
Då fick Bruce tag i mig och sa: "Vill du prata med dem?"
Jag svarade: "Ja, för tusan."
Vi kom till dr Marcus kontor,
och när han hälsat på oss sa han något i stil med:
"Var har ni varit? Ni borde ha kommit för länge sedan."
Han hade spelat in telefonsamtal med sjukhuset.
-Vem talar jag med? -God morgon.
Hej, är det Bruce?
-Ja. -Hej, det här är Mary Lund.
Dr Marcus kommer strax.
När jag och Tim lyssnade, blev det uppenbart
att sjukhuset inte berättade allt.
Här är han.
Dr Marcus, kan du sammanfatta det du redan har pratat med Nancy om?
Dr Marcus hade haft kontakt med sjukhuset flera månader tidigare.
Om det är någon som gör detta avsiktligt,
och ni inte anmäler det till polisen och någon mer dör…
Jag skulle inte vänta.
-Okej. -Okej.
Vi uppskattar din input.
Det dröjde ytterligare tre månader innan sjukhuset meddelade oss.
Och även då
var informationen de gav oss i början av utredningen minimal.
Jag sa det då, och jag säger det nu.
Sjukhuset mörkade.
De var rädda att bli stämda.
Om folk säger: "Åk inte dit, du riskerar att dö", så åker folk inte dit.
Läkare vill inte ta dit sina patienter.
Om läkare inte vill ta dit patienter, och folk inte vill åka dit,
då förlorar sjukhuset pengar.
Om sjukhuset förlorar pengar så börjar styrelsen sparka folk.
Så de tänkte: "Vet ni vad? Vi sopar det under mattan."
JULI 2002-JULI 2002
APRIL 2000-JULI 2002
Hur många andra sjukhus där Cullen hade arbetat, hade gjort likadant?
Mörkat och inte anmält.
OKT 1994-NOV 1996
JUNI 1987-APRIl 1991
Vi behövde få veta vad som hänt på de andra sjukhusen snarast möjligt.
Så Danny åkte för att träffa delstatspolisen
och få mer information om deras utredning.
Det började med den lilla notisen med polisinspektörens namn och nummer.
Vid mitt första telefonsamtal med Egan,
berättade han att han trodde att Charles Cullen stal läkemedel.
Men han gick inte in på detaljer.
När vi träffades
började han berätta om allt som hade hänt.
Egan undersökte dödligheten på St. Luke's Hospital.
Han visade sina rapporter.
En sköterska hade sagt till honom att Charles Cullen dödade patienter
och att hon vågade berätta vad som pågick.
APRIL 2000-JULI 2002
Det började år 2002.
Jag jobbade med Charles Cullen
på intensivvårdsavdelningen på St. Luke's Hospital.
Det var en bra och sammansvetsad grupp av människor som jobbade bra ihop.
Han var udda.
Han hade sina egenheter.
Men intensivvårdssköterskor är konstiga.
Jag var där, natten då han hämtades
och fick sluta vid två eller tre på natten.
Det var väldigt hemlighetsfullt.
Någon dag senare ringde jag en av mina kollegor
och frågade: "Vet du vad som händer?"
Hen sa att fler än 50 läkemedelsflaskor hade hittats slängda i kanylburken.
Många var oanvända, men några var brutna.
Så jag började fundera på det hela.
Innan han fördes bort därifrån, hände det två gånger på en vecka
att jag hade patienter som var stabila men plötsligt dog.
Det var inte logiskt.
Så jag gjorde en lista över alla som hade avlidit under den tiden,
och gick bakåt för att samla in datum, klockslag, namn och så vidare,
och sammanställde det.
Det var 67 dödsfall.
Det verkade statistiskt rimligt
att Charlie skulle ha jobbat vid en fjärdedel av dem,
alltså ungefär 17.
Men det var 40.
UPPSKATTNINGSVIS 40 DÖDSFALL
Mer än dubbelt så många som skulle vara statistiskt rimligt.
Jag tror att han valde ut två av mina patienter.
Människor som jag brydde mig om.
En av dem var Sam.
Sam var en rejäl karl.
Hans händer var som basebollhandskar. Han var gigantisk.
När han kom till vår avdelning var han okontaktbar.
Han öppnade inte ögonen, pratade inte, svarade inte på något vis.
Några dagar senare hörde vi plötsligt…
Jag tänkte: "Vad i hela världen?"
Det tog ett tag att inse att han pratade.
Det var en låg, mullrande röst och denna stora, stora man,
och det tog timmar att inse
att han väldigt långsamt sa: "Jag älskar dig."
Han svarade alltid så när jag var i tjänst.
Inom några dagar
började han sjunga "You Are My Sunshine" när jag var i rummet.
En mycket rar man.
Och…
…han dog under Charlies skift.
Jag kontaktade min chef
och sa: "Jag är säker på att han dödade patienter."
Och alla sa: "Nix. Vi är säkra på att han inte gjorde det."
Och de sa: "Vi har redan utrett och uteslutit det."
AKUTMOTTAGNING
Jag grät när jag körde hem den morgonen.
Jag ringde en vän, som var polis.
Jag ringde på vägen hem och sa: "John, jag vet inte vad jag ska göra.
Ingen lyssnar på mig. Ingen gör något för att stoppa honom."
Men jag är helt säker på att han dödar patienter.
Inte bara en eller två. Han dödar många patienter,
och ingen lyssnar på mig.
Efter flera dagars försök att få sjukhuset att lyssna…
…lämnade vi över det till delstatspolisen.
Utredningen gick väldigt långsamt.
Sedan jobbade jag en kväll,
och vd:n för St. Luke's kallade ihop alla sköterskorna
och meddelade att utredningen hade avslutats
och att polisen kommit fram till att Charlie inte hade gjort något fel.
Efter det började jag höra rykten bland mina kollegor.
Saker som: "Den som anmälde det här
skapade en massa kaos
och kostade nästan St. Luke's deras nybyggnation.
För att få lån till byggprojektet
måste de uppge potentiella stämningar, och det var deras fokus.
De ville inte bli straffade. De ville inte förlora pengar.
Det var enklare att låta Charlie gå med goda vitsord,
än att hantera följderna av det hela.
St. Luke's är ett av USA:s 100 bästa sjukhus,
ett enormt vård-ekosystem som fortfarande växte.
Det var mitt i en bedömning av kreditvärdigheten för en ny anläggning.
De ville få bort honom så tyst som möjligt,
avsiktligt eller som av en händelse,
på ett sätt som minimerade risken för en rättsprocess.
Ett sätt som skyddade sjukhuset på bekostnad av patienterna.
Gall.
PATIENTENS NAMN 1) GALL
Mönstret vi ser i fallen som rör Cullen,
det i Pennsylvania,
det i Warren, med Helen Dean,
var att utredningarna lades ner på grund av bristande bevis.
Sjukhusledningen misstänkte också att Cullen hade något fuffens för sig.
Strickland.
Hargrove.
Strenko.
Sådana här incidenter följde Cullen
på nästan varje arbetsplats,
och vi ville inte att vårt fall
skulle lida samma öde som de andra.
En sak som jag ville fokusera på var Pyxis-transaktionerna.
Pyxis är en datoriserad dispenseringsmaskin för läkemedel.
Jag ville se vilka läkemedel Charles Cullen tog ut.
Vid mitt första möte med Mary Lund, i början av oktober,
sa hon att Pyxis bara lagrar information upp till 30 dagar.
Det lät väldigt märkligt.
Jag kontaktade tillverkaren i Kalifornien.
Representanten var chockad.
Hen sa att all data som behövs går att plocka ut ur enheten.
Sjukhusledningen förde oss bakom ljuset. Det de gjorde var kriminellt.
Jag gick genast till Mary Lunds kontor.
Jag förklarade att om hon inte gav oss informationen,
skulle vi konfiskera Pyxismaskinerna
och låta FBI:s kriminaltekniker undersöka dem.
Omedelbart efter vårt samtal tog hon upp telefonen och började ringa…
…och till min stora förvåning kunde hon få fram informationen.
Det var avgörande bevismaterial.
Vi kunde se att Charles Cullen haft vissa specifika läkemedel
vid tidpunkten för vissa incidenter på avdelningen.
Men vi var långt ifrån att kunna väcka åtal mot Cullen,
så vi behövde få bort honom från patienterna.
Tack vare bakgrundsinformationen vi samlat in om honom,
kunde vi hitta en avvikelse i en av hans jobbansökningar.
Vi använde det som svepskäl för Somerset Medical Center
att kunna avskeda honom.
Han fördes ut ur byggnaden av säkerhetsvakter.
Jag var fullkomligt chockad.
"Varför ville ni bli av med honom?
Varför skulle de sparka en så bra sköterska?
Jag blev beskyddande.
Sparat meddelande. Måndag, 18.57.
Hej, Amy. Det är Charlie, jag såg att du hade ringt.
Jag har stora nyheter. Det hände en grej. Ring mig, okej?
Jag ringde och sa: "Vännen, vad är det som har hänt?"
Jag blev så upprörd.
Han sa att de hade sparkat honom
för att han inte hade varit helt ärlig i sin jobbansökan.
JOBBANSÖKAN
Vi pratade en lång stund. Jag var orolig för honom.
Han verkade deprimerad.
Jag sa att jag kunde vara hans referens,
och att det skulle lösa dig.
UTREDNING, DAG 27
Cullen var borta. Det var dags att prata med kollegorna
för att höra om någon hade sett honom göra något konstigt.
Det var poliser på jobbet,
och de ställde en massa frågor.
Tankarna snurrade hos oss alla.
Om Charlie kunde få sparken,
så kunde vem som helst få det.
Vi ville komma vidare så fort som möjligt,
men sjukhuset gjorde en begäran
genom mina överordnade,
och det var att en representant från sjukhuset skulle delta.
Det visade sig bli Mary Lund,
och sjuksköterskorna vågade inte
samarbeta sanningsenligt inför sin chef.
Vi kom ingenvart.
Vi hade gått igenom i princip hela personalen,
och ett namn som ofta dök upp var Amy Loughren,
den sista att bli intervjuad.
Jag beslutade mig för att själv intervjua Amy.
När jag gick in i det lilla rummet,
gick Mary Lund, riskhanteraren, in efter mig.
Hon hade coachat mig, och sa: "Det kommer att gå bra."
Jag sa genast rakt ut att alltihop var skitsnack.
Jag sa "skitsnack" många gånger.
Sedan, av någon anledning,
var Mary Lund tvungen att gå.
Jag fick en bra känsla av Amy. Jag gillade att hon försvarade sin vän.
Så det kändes värt risken att visa henne
och avslöja en del av den information jag hade.
Han sköt ett papper över skrivbordet.
Det var Charlies Pyxis-utskrifter.
Hon skakade på huvudet och förändrades helt.
Det var som att hon sänkte garden, och sa: "Wow."
Det var som att hon började överväga att det jag sa kanske kunde vara sant.
Det var uppenbart
att det var något olycksbådande i de där dokumenten.
Det blev tomt i huvudet.
Sedan såg jag det.
Jag minns att jag stod vid sköterskereceptionen.
Jag såg att en patient fick ventrikeltakykardi.
Jag skrek: "Kod blå!"
Jag kom till rummet,
och Charlie var redan hos patienten.
Han gav en injektion.
Jag frågade vad det var för läkemedel.
Han sa: "Lidokain."
Jag tyckte att det var udda.
För ett ögonblick
tänkte jag: "Varför ger han lidokain?"
Medan vi utförde HLR och fortsatte att ge lidokain,
kom läkaren.
Jag var insatsansvarig, så jag sa:
"Så här har situationen utvecklats."
Och han sa: "Vem gav patienten lidokain?"
Jag sa: "Det var jag. Jag gav lidokain.
Jag är insatsansvarig, jag ordinerade lidokain.
Han sa: "Hon är allergisk mot lidokain."
Jag kom på honom med att mörda någon, och jag…
Jag såg det inte. Jag tänkte inte på det.
Efter den insikten
tittade jag på Danny och väntade på en reaktion.
Och Danny…
…sa: "Hjälper du mig?"
Jag minns inte att jag körde hem.
Jag minns bara att jag ringde Donna när jag kom hem.
Det kändes som en flodvåg. Som om…
För patienterna, familjerna…
Det faktum att jag litade på honom.
Jag litade verkligen på honom.
UTREDNING, DAG 48
Någon dag efter intervjun med Amy Loughren
åkte vi hem till henne.
Om vi kunde övertala Amy att samarbeta, skulle vi ha någon på insidan.
När de kom hem till mig,
hade Tim och Danny massor av dokumentation
som på ett främmande språk. De talade inte språket.
Så de frågade mig vad jag såg på Pyxis-utskrifterna.
Och jag såg
ett flertal avbrutna transaktioner.
AVBRUTET DIGOXIN
De gällde bland annat dödliga läkemedel.
Han gick in på en patients namn,
tryckte in "digoxin",
lådan öppnades
och han tog ut medicinen.
Sedan avbröt han den specifika transaktionen.
AVBRUTEN
Under vårt samtal,
ringer min telefon.
Det är riskhanteraren, Mary Lund.
Jag blev chockad och lite misstänksam. Varför ringer hon mig hemma?
Hon började fråga ut mig
om huruvida jag hade pratat med polisen efter vårt möte.
Och så rådde hon mig att inte prata med dem
utan en sjukhusrepresentant närvarande.
Hon försökte avskräcka mig från att prata med polisen.
Medan vi pratade i telefon,
försökte Danny och Tim att tjuvlyssna på samtalet.
Jag hade mycket att förlora.
Karriären, familjen.
Jag hade kardiomyopati.
Jag var rädd att bli arbetsoförmögen,
att inte kunna ha försäkring.
Jag behövde prata med min dotter. Det måste vara ett familjebeslut.
När hon kom hem från skolan, satte vi oss ner
och jag sa att mamma arbetar med någon
som antagligen skadar människor,
kanske dödar dem,
och att jag hade möjligheten
att kanske hindra honom från att skada någon mer.
Hon sa: "Om vi kanske kan stoppa en mördare,
måste vi såklart stoppa honom. Vi måste göra det."
En 11-åring hade högre moral
än någon som var ansvarig för riskhantering.
UTREDNING, DAG 50
Amy gick med på att vi spelade in hennes samtal med Cullen.
En av mina viktigaste uppgifter under utredningen
var att upprätthålla relationen med Charlie.
En massmördare var på fri fot,
och vi var tvungna att se till att han inte skulle sticka iväg
och åka någonstans där vi inte kunde spåra honom,
eller hitta jobb som sköterska på ett annat sjukhus
där han kunde återuppta sin aktivitet.
Vi visste att han sökte jobb.
Vi visste att han blev allt mer deprimerad.
Det var jobbigt att höra hans röst.
Jag kände
att jag svek honom.
Men jag visste innerst inne
att han skulle fortsätta döda, och att han skulle bli allt bättre på det.
Tankarna rusade.
Jag var rädd…
…att åka fast.
Jag kunde inte sluta.
Jag hade sökt…
…ett heltidsjobb…
…på ett annat sjukhus.
Och jag visste att det skulle hända igen.
UTREDNING, DAG 52
Amy kom till kontoret och sa vilka mönster vi skulle leta efter.
Med tiden kände jag mig som en del av teamet.
Jag insåg att jag kanske var en liten röst,
men att jag hade ett språk som ingen av dem kunde tala.
Jag frågade också:
"Var är journalerna från Cerner?"
Danny och jag tittade på varandra och sa: "Vem är Cerner?"
Hon sa: "Nej, inte vem. Vad är Cerner?"
Där finns alla patientjournalerna.
Utan Cerner-utskrifterna
skulle det vara svårt att bevisa att han gett injektionerna.
När jag var på jobbet igen,
började jag skriva ut patientjournaler för att titta på dem.
När ingen såg,
använde hon datorn och skrev ut patientinformation,
i vetskap om att hon kunde bli åtalad.
Det krävdes ett enormt mod för det.
Jag utsatte mig för enorm stress,
och var redan oroad över min hälsa.
Men jag visste
att även om jag riskerade livet…
…så var jag tvungen att hjälpa dem.
Vi använde alla olika bitar av information
för att korsreferera.
Spåret ledde tillbaka till Cullen.
Om vi kunde bevisa ett dödsfall…
…så var han fast.
PASTOR GALL, 68
Vi behövde en kropp.
Vi behövde hitta digoxin i vävnad.
Vi kände att pastor Gall var vår bästa chans,
trots att han hade dött flera månader tidigare.
Aldrig någonsin hade jag trott att han skulle komma hit
och säga: "Din bror blev mördad."
I den stunden var jag arg.
För jag… Det är omöjligt. Det kan inte hända.
Han sa att de nog skulle vilja gräva upp kroppen.
Hade de mitt medgivande?
DOMPROST FLORIAN J. GALL
Det är mycket för en familj att behöva hantera.
Att behöva genomgå en ny begravning på kyrkogården.
Det är nästan så att man vill säga: "Låt honom vila i frid."
Men jag sa: "Inga problem. Ni har mitt medgivande."
Hon sa att hennes bror tillbringade livet med att hjälpa andra,
och att han nu, i döden, också kunde hjälpa andra.
Efter uppgrävningen togs pastorns kvarlevor till rättsläkaren
i väntan på obduktion.
Mängden digoxin som fanns i pastor Galls kropp,
var tillräcklig för att ändra dödsorsaken
från naturlig, som sjukhuset skrivit, till mord.
Men vi saknade några pusselbitar som en jury brukar vilja se.
Något fysiskt.
Sprutan, eller den förgiftade droppåsen.
Det är inte alltid så lätt.
UTREDNING, DAG 60
Charlie ringde mig
och var jätteglad över att ha fått jobb.
Så jag ringde Tim och meddelade det.
Om han tog ett jobb,
var sannolikheten väldigt stor att Cullen skulle mörda fler.
Tiden var ute.
Utan ett erkännande skulle han fortsätta att mörda.
Han skulle fortsätta att döda.
Så de frågade om jag kunde träffa honom
iförd inspelningsutrustning.
Sparat meddelande.
Hej, Amy. Det är Charlie som ringer tillbaka.
Fredag går bra. Jag vet inte vilken tid du hade tänkt dig.
Men ja, jag vill gärna träffas.
Vi riggade Amy och stod på parkeringsplatsen.
Jag var skräckslagen.
När jag gick in på restaurangen,
kramade Charlie mig för första gången,
och jag var så rädd att han skulle känna den svarta dosan
som var fasttejpad på min ländrygg.
-Hur är det? -Okej.
-Är det? -Ja.
Det var mycket bakgrundsljud och hög musik på restaurangen.
Det var nästan som happy hour.
Jag fick problem när jag började.
En incident med lågt blodsocker.
Och på Warren hade en patient dött 24 timmar efter att jag jobbat med henne.
Någon sa, hennes son sa, att jag hade gett en spruta.
Fader Gall, då?
Vad hände? Charlie, vad hände?
Jag kan inte…
Jag vet att du kan.
Jag ser dig, och jag är inte korkad.
Så varför?
Du är så snäll. Varför?
Låt mig hjälpa dig.
Och sedan slutade mikrofonen att funka.
Jag sa: "Jag vet att du gjorde det.
Det ordnar sig, jag älskar dig ändå."
Men för första gången,
var det inte Charlie.
Han blev väldigt blek.
Han stelnade till…
…och vred på huvudet.
Hans röst förändrades.
Jag var inte med min vän Charlie. Det var jag inte.
Det var tomhet. Inte mörker, inget monster.
Det var bara ingenting.
Han brydde sig inte om mig, inte om något alls.
Han sa bara: "Jag ger mig inte utan en strid."
Om Cullen gick fri, skulle han döda fler.
Man kan inte riskera det.
Så vi konfronterade honom
och frågade om han ville åka en sväng.
Vi talade om att vi anhöll honom för mordet på pastor Gall.
När Cullen hade tagits till stationen, började förhöret.
Det var inte konfrontativt när jag och Tim pratade med honom.
Vi skrek inte, vi gormade inte.
Vi pratade som jag pratar med dig nu, och han sa bara: "Jag kan inte."
Han kröp ihop och drog knäna mot bröstet som ett slags fosterställning
medan han svarade.
Han höll bokstavligen inne det som fanns inom honom.
Det fanns där, men det kom inte ut.
Vi var beredda att fortsätta försöka,
men de som observerade oss…
…tyckte att det fick vara nog.
Vår chans att få ett erkännande var borta.
Tim ringde mig.
De hade gjort upp en plan
som gick ut på att jag skulle prata med Charlie.
Charlie kom in, i bojor…
…i sjukhuskläder
och med sina skor utan skosnören,
och…
…jag bara…
…bröt ihop.
Att se honom sådan.
Det var som att se ett barn. Jag kände ingen ilska.
Jag kände inte…
…att han var ett monster.
Ännu en gång
sköljde skuldkänslorna över mig, för att jag hade svikit en vän.
De lossade hans bojor,
och jag och Charlie började prata,
som vanligt.
Som om det var helt normalt för oss att sitta på en soffa,
han i sjukhuskläder.
Det kändes normalt på ett bisarrt vis.
Men sedan tänkte jag på
de jag faktiskt skulle skydda.
Han hade mördat de mest sårbara människorna.
De var fast där,
medicinerade,
oförmögna att skydda sig själva.
Det var mitt jobb att försvara dem, och jag hade inte gjort det.
Jag visste att jag skulle göra vad som helst
för att få fram ett erkännande.
Så jag sa:
"Mitt liv…
…är på väg att ta slut, för jag är utpekad.
Du kan få vara min hjälte i dag.
Du får det.
Jag ska bara ställa en fråga.
Hur…
…dödade du fader Gall?"
Han svarade att han injicerade honom med digoxin.
Och där hade vi det.
Vi plockade ut henne och satte honom i ett annat rum,
vårt förhörsrum,
och sa: "Nu kan du prata."
Jag är kriminalassistent Tim Braun. Med mig är Dan Baldwin.
Idag är det söndag den 14:e december 2003.
Klockan är 18.14.
Fick du möjlighet att prata med en vän innan inspelningen?
Ja.
Var det efter samtalet med din vän
som du bestämde dig för att prata med oss om vissa händelser?
Ja.
Låt oss prata om Florian Gall.
-Bär du ansvaret för hans död? -Ja, det gör jag.
Hur kommer det sig, Charlie?
För att jag injicerade honom med ett läkemedel som heter digoxin.
Hur kändes det?
Jag…
Jag kände mig lättad över att han…
…inte satt fast i de där apparaterna längre.
Vi hoppades på ett erkännande i bästa fall.
Vi var inte riktigt förberedda på…
…det som följde.
Jag kände mig tvungen,
motiverad att avsluta lidandet som jag såg.
Under långa perioder hände inget, men sedan
kom det tillbaka igen.
Jag kände mig överväldigad
och stod inte ut med att se människor lida,
dö, behandlas som ickemänniskor.
Jag har
krossat deras…
…Gud, öde,
och
antagligen orsakat stort lidande för familjerna,
och även sårat människor som jag älskar
väldigt mycket.
Jag ville verkligen inte göra det.
Jag älskar…
…mina barn väldigt mycket,
och ville vara delaktig i deras liv.
Men jag
kunde inte låta bli.
Jag ville inte att folk skulle se vad jag är.
Vad är du, Charles?
En person som folk litade på,
och som bär ansvaret för många människors död.
Jag förgiftade droppåsar med insulin.
Jag minns inte vilka patienter det var.
Finns det någon anledning till att du gjorde det? Bara slumpen?
Jag antar att de flesta var i kritiskt tillstånd.
Jag väntade i ett rum med uppsikt över en av skärmarna
när jag fick höra att han använde påsarna.
Jag tänker tillbaka på
när jag hämtade sådana påsar.
Det var jag som gav dem dödliga läkemedel.
Alla sköterskorna, alla i arbetslaget, förberedde hans offer för honom.
Och sedan levererade vi hans gift.
Jag hoppades att han var en barmhärtighetsmördare.
Jag ville tro
att han avslutade folks lidande, men så var det inte.
Många av patienterna som han dödade,
var på god väg att bli friska.
I vissa fall var det patienter som skulle skrivas ut
för att deras tillstånd hade förbättrats.
Det går inte att begripa.
Det går inte att resonera logiskt.
Ett av läkemedlen som Charlie använde var vekuronium.
Vekuronium är ett paralytikum.
Patienten är fullkomligt vaken och alert, medveten om vad som sker,
men oförmögen att tala, blinka, andas eller göra något alls.
Så de var bokstavligen paralyserade i sin vakna kropp,
oförmögna att andas medan de dog.
Fruktansvärt.
Under dina 15, 16 år,
hur många patienter har du hjälpt att dö?
Det kan vara 30 till 40 patienter.
-Okej, sammanlagt 30 till 40? -Ja.
God kväll. Jag är Jackie Hyland.
En före detta sjuksköterska anklagas för att ha mördat många patienter.
Om han talar sanning, har han många liv på sitt samvete.
Han anser att han hjälpte lidande människor,
men i polisens ögon är han en massmördare.
Vanessa Tyler finns i Somerville och vet mer om detta.
Den här sjuksköterskan kan ha dödat fler än någon annan i New Jerseys historia,
under ett mångårigt yrkesliv på flera olika sjukhus,
däribland Somerset Medical Center
där sköterskan påstår sig ha dödat ett dussintal personer.
Personalen var i chocktillstånd.
Men ute bland folk kunde vissa av de äldre patienterna
säga saker som:
"Ska du döda mig, som Charles Cullen gjorde?
Första gången jag fick höra det, gick jag in på toa och grät.
För han representerade inte oss.
Charles Cullen erkände mord på en 40-årig cancerpatient
och katolsk präst, fader Florian Gall.
Det innebär att dödssiffran nu är 23 personer.
Han visade ingen ånger i rättssalen.
Jag vill inte ha någon försvarare.
Jag bestrider inte anklagelserna, jag kommer att erkänna mig skyldig.
Min make låg på sjukhus, väldigt sjuk, fjorton år innan han dog.
Min äldsta sonson
fick växa upp med min make
och känna sin farfar…
…eftersom min make överlevde den gången.
Min make hade stor påverkan på hans liv och värderingar.
Det är sådant Charlie tog från folk.
Han tog högtider med nära och kära,
han tog skolavslutningar, bröllop, födelsedagar och livsvisdom,
från dussintals, kanske hundratals människor.
Han stal från dem och deras familjer.
Jag ville få möjligheten att se honom.
Idag hålls förhör i fallet mot Cullen.
Jag ville att han skulle få veta hurdan min bror var som person.
God morgon. Jag är syster till pastor Florian J. Gall.
Han var en timid, ödmjuk, tystlåten och omtänksam man.
Han hade stor tillit till andra.
Han tittade aldrig på någon.
Jag sa: "Jag skäms över att du var sjuksköterska.
Jag är sjuksköterska. Vi lär oss att rädda liv, inte döda.
Han öppnade aldrig munnen för att be om ursäkt.
Charles Cullen står åtalad för mordet på Pasquale Napolitano.
Jag vill berätta om min pappa.
Min pappa var fantastisk. Han tog hand om och stöttade mig.
Du må ha tagit hennes fysiska kropp,
men hennes ande och karaktär finns i det här rummet nu.
Du vågar inte ens titta hitåt.
Det är synd.
Mitt hjärta brister för min son. Det blöder för min son!
Jag har ett hål i hjärtat som aldrig mer kommer att fyllas.
Det är ofattbart att en person kan påverka så många liv.
En sjuksköterska som ska ge vård, tog min brors liv
av personliga, själviska och sjuka skäl.
Jag är vilsen utan min bror.
Vi gjorde allt tillsammans när vi var yngre.
Han var min bästa vän.
MICHAEL T. STRENKO, 21 ÅR DÖD: 15 MAJ 2003
IRENE KRAPF, 79 ÅR DÖD: 22 JUNI 2001
DOROTHEA K. HOAGLAND DÖD: 6 APRIL 2003
Larry gick bort 2001…
SONENS TRAGISKA SÖKANDE
…fortfarande i hopp om att den här mannen skulle åka fast.
Tyvärr så skedde det inte under hans livstid.
Om folk bara hade lyssnat på honom.
För dessa brott och detta svek,
döms du till på varandra följande straff i enlighet med överenskommen förlikning.
Har du förstått?
Tack.
Cullen har undertecknat en förlikning som gör att han slipper dödsstraff
i utbyte mot fullständigt samarbete i utredningen.
Det är fler som är ansvariga för Cullens handlingar,
förutom Charles Cullen.
SJUKHUS
De flesta sjukhus som jag jobbat på…
…hyste starka misstankar om
…dödsfall kopplade till mig.
-Varför gjorde de inget? -Jag tror att de var rädda för publicitet.
Om det inte var prioriterat för dem att skydda människors liv,
så går det inte ens att gissa hur långt någon kan sjunka
för att skydda ekonomiska intressen och sjukhusets intressen.
Det finns många frågor om hur han kunde komma undan med mord
på sjukhus under så lång tid.
Dennis Miller är vd på Somerset Medical Center i New Jersey.
Tar du något ansvar för det här?
Absolut inte. Vi tar ansvar för utredningen som ledde till gripandet.
Jag är stolt över dr Cors och Mary Lund som ledde sjukhusets utredning.
Vi var det första sjukhuset som upptäckte honom.
Kunde ni ha gjort en bättre bakgrundskoll?
Absolut inte. Problemet är de andra arbetsgivarna som vi ringde.
Vi gjorde en fullständig bakgrundskoll och tog referenser, och alla sa samma sak.
Han slutade med goda vitsord.
Frågan som många ställer är hur någon kan göra detta på ett sjukhus.
Hur dödar man folk på sjukhus, om och om igen i 16 år?
Nio sjukhus och ett vårdhem. Hur kunde han undgå upptäckt?
Och svaret verkar vara att han blev upptäckt, om och om igen.
Och de som upptäckte honom eller misstänkte att något var galet,
skickade iväg honom
med vitsord som gjorde att han fick nya jobb.
Det är en skandal.
Cullen kommer att tillbringa livet i fängelse,
men de som skickade honom vidare,
de som får bra betalt för att ta ansvar,
har inte ställts till svars.
De var bra på sina jobb,
vilket handlade mer om den vinstdrivande sjukvården,
men de var inte bra.
De var inte bra på det som vården teoretiskt sett ska göra,
att skydda patienter och erbjuda vård.
Så de misslyckades, men har belönats
för sin framgång med att skydda institutionen snarare än patienterna.
Charles Cullen erkände mord på 29 patienter
och mordförsök på ytterligare sex.
I mars 2006 dömdes han till 18 livstidsdomar.
Experter tror att han kan ha dödat upp till 400 personer,
vilket skulle göra honom till USA:s värsta seriemördare någonsin.
Efter Cullens erkännande 2003, stöttade Somerset
och andra sjukhus i New Jersey stiftandet av Cullen-lagen.
Den säger att vårdgivare måste rapportera anställdas
inkompetens eller misskötsel som kan påverka patientsäkerheten.
Denna information måste också delas med potentiella framtida arbetsgivare.
St. Luke's Hospital hävdar att de utredde Charles Cullen.
Varken St. Luke's eller polisen
hittade några bevis på patientskador förrän efter Cullens erkännande.
St. Luke's säger att utbyggnaden aldrig spelade in
i de beslut som fattades kring utredningen av Cullen.
Undertexter: Lisbeth Pekkari