Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN DOCUMENTAR NETFLIX
‎Știi, în viața mea,
‎m-am bucurat mult să ajut oamenii.
‎Așa că m-am gândit ‎că ar fi bine pentru mine
‎să devin infirmier.
‎Am început să lucrez noaptea.
‎Descopeream…
‎că mă simt copleșit.
‎Simțeam
‎că nu puteam să văd cum oamenii suferă.
‎Uneori, nu puteam…
‎decât să le pun capăt suferinței.
‎Nu mă puteam opri.
‎Știri de ultimă oră din New Jersey.
‎Orașul e răscolit în urma dezvăluirilor.
‎Un infirmier a ucis pacienți ‎într-un spital.
‎…în districtul Somerset.
‎Infirmierul ar putea fi cel mai prolific ‎criminal în serie din istoria Americii.
‎MARTIE 2003
‎Eram mamă singură…
‎…și am început să lucrez ca infirmieră ‎la Terapie Intensivă în Somerset.
‎Îmi duceam cele două fiice la școală ‎și conduceam până la New Jersey.
‎Era un orășel grozav.
‎Spitalul era inima comunității.
‎Eram tânără. Eram energică. ‎Eram puțin hiperactivă.
‎Știu că una dintre infirmiere ‎îmi interzisese să beau cafea.
‎Amy era specială.
‎Mereu era frumos ‎când lucram în aceeași secție.
‎Adoram să fiu ‎infirmieră la Terapie Intensivă.
‎Pacienții ăia, îmi plăcea să simt ‎că sunt protectoarea lor.
‎Și făceam tot ce puteam ‎ca să mă asigur că sunt bine.
‎Ne confruntăm cu moartea.
‎Pășim efectiv în fața pericolului.
‎E un loc foarte periculos.
‎Așa că trebuia să ne bazăm unul pe altul.
‎Iar Charlie era cel mai bun coechipier.
‎Adoram să lucrez cu el.
‎Era un infirmier excelent
‎și avea mereu un mod de a spune ceva ‎care să mă facă să râd.
‎Noi trei lucram împreună ‎de cele mai multe ori.
‎Mai adu o perfuzie!
‎Ne numeam Cei Trei Muschetari.
‎Lucram bine împreună.
‎Charlie.
‎APRECIAZĂ TEHNOLOGIA… ȘI MAI MULTE
‎După ce a apărut asta, i-am spus ‎purtătorul de cuvânt al Somerset.
‎ceea ce era.
‎Toți au văzut fluturașul.
‎Toți au asociat Centrul medical Somerset ‎cu Charles Cullen.
‎Are un zâmbet tipic,
‎și poți să-ți dai seama și din poza aia
‎că e foarte mândru ‎că cineva vrea să-i facă o poză
‎și că cineva îi cere părerea.
‎Mereu am simțit că e băiatul ‎care a fost agresat.
‎Asta e impresia pe care mi-o lăsa.
‎Și voiam mereu să-l protejez.
‎Fratele meu, Florian, ‎a vrut mereu să fie preot.
‎Cred că lumea ar fi putut spune ‎că e timid…
‎…dar când venea vorba de lucruri ‎la care ținea foarte mult,
‎era foarte pasional.
‎Nu era doar un frate, ci și un prieten.
‎Într-o zi, m-a sunat pe la două dimineața.
‎A spus: „Nu prea pot să respir.”
‎Așa că am zis: „Bine, ne vedem la spital.”
‎Mergea la Somerset.
‎L-a consultat doctorul de la Urgențe.
‎Dar începea să i se taie respirația.
‎Au venit și au spus ‎că trebuie să-l intubeze.
‎Îl țin minte pe preotul Gall ‎pentru că a stat acolo destul de mult.
‎Iar sora lui
‎era mereu lângă patul lui.
‎Doctorul spunea: „A supraviețuit nopții.”
‎„Haideți să-i dăm timp. ‎Suntem optimiști cu prudență.”
‎„Pare să fie mai bine.”
‎„E stabil.”
‎Țin minte că eram acolo ‎și că am spus: „Florian, eu plec.”
‎Și l-am văzut ciulind urechile. ‎De parcă m-a auzit.
‎Preotul Gall se însănătoșea.
‎Fusese mutat
‎dintr-o zonă a Terapiei Intensive ‎la Cardiologie.
‎Am fost șocată când am auzit
‎că a făcut stop cardiac și că a murit,
‎fiindcă se simțea mai bine.
‎CENTRUL DE CONTROL AL OTRĂVURILOR ‎NEWARK, NEW JERSEY
‎Mulțumim că ați sunat la Centrul ‎de control al otrăvurilor.
‎Vă rog să rămâneți pe linie. ‎Un specialist vă va răspunde.
‎Bună ziua, cu ce vă pot ajuta?
‎Bună, sun de la Centrul medical Somerset.
‎Încercăm să investigăm gradul ‎de toxicitate din corpul unui pacient.
‎M-a sunat o infirmieră de la centrul ‎de otrăvuri care întreba de digoxină.
‎DIGOXINĂ
‎Cu digoxină se tratează ‎insuficiența cardiacă.
‎Îți ușurează contracțiile.
‎Te face mai puternic.
‎Dar, pe măsură ce nivelul crește, ‎ritmul cardiac începe să încetinească.
‎Și mori.
‎Mi-a spus că avea un pacient
‎care nu primise doza de Digoxină ‎de vreo două zile,
‎dar nivelul continua să crească.
‎Și am spus: „Asta n-ar sens.”
‎Asta a fost pe data de 16.
‎Pe 28, în aceeași secție, ‎am avut un alt caz de Dig-intoxicare.
‎- Aceeași secție? ‎- Da.
‎Cred că e o eroare de laborator.
‎A murit.
‎Am spus: „Se mai întâmplă ceva ciudat?”
‎„Aveți pacienți cu glicemie scăzută?” ‎Ceea ce numim hipoglicemie.
‎Neoficial, au mai fost ‎doi oameni în spital
‎care au devenit hipoglicemici ‎în mod ciudat.
‎Și începeam să ne panicăm.
‎Las cazul pe mâinile dv.
‎E de competența poliției.
‎DUPĂ DOUĂ ZILE
‎La Centrul medical Somerset, ‎siguranța pacientului e pe primul loc.
‎Bună, o caut pe Nancy.
‎Încerc să urmăresc rezultatul. ‎Ce ați decis să faceți?
‎De fapt, conducerea a preluat ancheta.
‎Ne-au chemat avocații.
‎M-au rugat să nu vorbesc cu alte agenții.
‎Deci, nu știți ‎dacă s-au dus la autorități?
‎Nu știu asta.
‎Probabil am dezvăluit ‎mai mult decât trebuia.
‎Apoi, s-a lăsat liniștea. ‎Nu am auzit nimic.
‎DUPĂ TREI LUNI
‎Vineri, trei octombrie,
‎Am primit un apel de la procurorul ‎districtului Somerset
‎despre un deces ‎de la Centrul medical Somerset.
‎Detectivul meu de gardă atunci
‎era Danny Baldwin.
‎Danny era nou în birou ‎și nou în secția noastră.
‎Simțeam presiune, fiind nou.
‎Voiam să fac o treabă bună ‎și să arăt că merit să fiu acolo.
‎N-am fost invitați la o întâlnire. ‎Ni s-a ordonat să fim prezenți.
‎Simțeam tensiunea. Mi-am dat seama că eram
‎cu membri de rang înalt ‎ai Centrului medical Somerset.
‎Directorii și echipa lor juridică,
‎au analizat morțile mai multor pacienți.
‎Mary Lund, un manager de risc,
‎s-a dovedit a fi ‎omul nostru de legătură cu spitalul
‎în acest caz.
‎Centrul medical Somerset ‎făcuse o anchetă internă…
‎…cu privire la incidente ‎în care pacienți din acel spital…
‎…au prezentat ‎rezultate de laborator anormale.
‎Primele două incidente ‎au fost niveluri scăzute de glucide.
‎Următoarele două au fost ‎niveluri crescute de digoxină.
‎DIGOXINĂ ‎UN STEROID CARDIOTONIC OTRĂVITOR
‎FLORIAN GALL DECEDAT
‎Așa că am cerut și ancheta internă ‎pe care au făcut-o.
‎ANCHETĂ ‎ZIUA UNU
‎A doua zi, după ce am primit ‎ancheta internă de la Mary Lund,
‎mă așteptam să primesc ‎un dosar cu informații.
‎Era un document scris de un avocat.
‎Și era foarte succint.
‎Nu au descoperit ‎nicio activitate suspectă.
‎Au menționat un infirmier profesionist ‎autorizat, Charles Cullen,
‎dar n-au identificat acte criminale ‎sau nimic de genul ăsta.
‎încât să fie nevoie ‎de un apel către autorități.
‎Dar am făcut o verificare de rutină.
‎Am identificat două arestări.
‎Conducere sub influența alcoolului ‎în anii '80 și încălcare a proprietății.
‎Am contactat poliția din Palmer
‎ca să obțin informații suplimentare.
‎Când vorbeam la telefon, ‎l-am auzit pe funcționar pe fundal
‎cum scotocea prin ce păreau a fi dulapuri.
‎Se pare că, atașat raportului,
‎era un bilet autocolant.
‎Și biletul ăla indica faptul ‎că, cu câteva luni mai devreme,
‎Poliția din Pennsylvania solicitase
‎practic, aceleași informații ‎pe care le căutam eu… despre Cullen.
‎Erau numele și numărul de telefon ‎ale unui detectiv din Pennsylvania.
‎Am contactat Poliția ‎din Pennsylvania, am vorbit cu Egan
‎și m-a informat că făcea ‎o anchetă despre Charles Cullen
‎în legătură cu acumularea de medicamente ‎la Spitalul St. Luke.
‎În munca noastră, îți dai seama ‎că orice se întâmplă dintr-un motiv.
‎Dacă n-ar fi fost atașat dosarului,
‎acest caz n-ar fi explodat așa.
‎Dacă Cullen ar fi fost încă implicat…
‎ar fi avut încă acces la pacienți.
‎Lucram contra cronometru.
‎Când Cullen a devenit punctul central ‎al cazului nostru…
‎eu și Danny am abordat ‎indivizi apropiați de el
‎Am început să intervievăm ‎membrii familiei.
‎Am aflat că Charles Cullen ‎era foarte inteligent.
‎Un tată iubitor, ținea la copiii lui.
‎Deși nu știau amploarea anchetei noastre,
‎nu au părut surprinși ‎că le băteam la ușă, că vorbeam despre el.
‎Nu mi-a plăcut niciodată să fiu cine sunt.
‎După moartea mamei mele,
‎nam prea făcut față.
‎Mama era singura persoană de atunci
‎care era ca un scut ‎între ce se întâmpla în casă…
‎și mine.
‎Când a plecat,
‎eu…
‎m-am simțit foarte…
‎lipsit de apărare.
‎ȘCOALA DE INFIRMIERI MOUNTAINSIDE ‎CHARLES CULLEN
‎În iunie '87, ‎am absolvit școala de infirmieri.
‎Doar asta credeam că pot face.
‎Și simțeam că ajut oamenii.
‎Îmi amintesc că eram ‎în cabinetul infirmierilor,
‎mi-am verificat pulsul ‎și am zis: „La naiba!”
‎Cam 180.
‎Charlie m-a văzut.
‎A spus: „Ești bine?”
‎Am început să mă prăbușesc.
‎M-a băgat într-o cameră, ‎m-a așezat pe un scaun
‎și m-a întrebat ce se întâmplă.
‎Așa că i-am explicat
‎ce se întâmpla cu mine de fapt.
‎Am fost diagnosticată cu cardiomiopatie ‎când lucram la Somerset.
‎Simțeam că inima îmi sare din piept.
‎Medicamentele nu mă ajutau
‎iar boala poate fi fatală.
‎Nu aveam un pronostic bun.
‎Nu știam cât timp o să am cu fiicele mele.
‎Dar nu voiam să știe ‎nimeni că sunt așa de bolnavă.
‎Mă temeam ‎că nu-mi voi putea plăti facturile,
‎că nu voi avea asigurare.
‎Singura cale
‎prin care puteam să avem ‎asigurare medicală era să avem slujbe.
‎I-am mărturisit secretul lui Charlie,
‎deși, dacă s-ar fi aflat, ‎m-ar fi costat totul.
‎A spus: „Trebuie să te ducem la Urgențe” ‎și eu am zis: „Nu pot.”
‎„Am trei pacienți în seara asta. Nu pot.”
‎Așa că a spus: „Stai aici!”
‎Când s-a întors…
‎a deschis mâna și era Diltiazem.
‎Și l-am luat.
‎Nu m-am gândit niciodată ‎de unde a luat medicamentul.
‎În seara aia, nu numai că a avut grijă ‎de pacienții mei,
‎dar mi-a ținut și evidența.
‎N-a spus nimănui.
‎Și nu a fost singura dată ‎când a avut grijă de mine.
‎ANCHETĂ ‎ZIUA NOUĂ
‎Din discuția cu Egan,
‎a reieșit că Cullen ‎lucrase la alte spitale,
‎așa că eu și Tim am pus cap la cap ‎o cronologie a carierei lui Cullen.
‎Am reușit să fac rost de CV-ul lui
‎ca să aflu numele tuturor spitalelor ‎în care lucrase.
‎Nouă spitale și un azil de bătrâni.
‎Am intervievat oameni asociați ‎cu Charles Cullen.
‎Am aflat că își abuzase ‎animalele de companie, câinii
‎și, că într-un caz anume, ‎ar fi otrăvit un animal
‎care era al familiei.
‎Se refereau și la un incident ‎de la spitalul Warren.
‎În timp ce detaliile erau minore…
‎MAI 1991- SEPTEMBRIE 1994 ‎SPITALUL WARREN
‎…datorită acelui pont
‎am ajuns la procuratura ‎din districtul Warren
‎și am aflat despre cazul lor.
‎INFRACȚIUNE: MOARTE SUSPECTĂ
‎Mă numesc Sharon Jones
‎și sunt nepoata lui Helen Dean ‎și vara lui Larry Dean.
‎Era ca o mamă pentru mine.
‎Iar eu și Larry ‎eram ca un frate și o soră.
‎Asta e biblioteca lui Larry, camera asta.
‎Aici sunt cărțile lui, pipele lui.
‎Larry era foarte apropiat de mama lui. ‎Foarte apropiat. Larry nu s-a însurat.
‎Mama lui era totul. ‎Mama lui era lumea lui.
‎Helen s-a dus la spitalul Warren ‎pentru o operație
‎și, înainte de externare,
‎se simțea bine.
‎Urmau s-o trimită ‎la Centrul de reabilitare din Coventry
‎ca să se poată întoarce acasă.
‎Larry era acolo, își vizita mama,
‎când a venit un tip, un infirmier,
‎și i-a cerut să iasă din salon.
‎Infirmierul a tras perdeaua în jurul ei.
‎Larry era în biroul infirmierilor ‎când a auzit-o strigând: „Au!”
‎A intrat în salon,
‎infirmierul a ieșit în fugă
‎și el și-a întrebat mama: ‎„Ce s-a întâmplat?”
‎Ea a spus: „M-a înțepat cu un ac.”
‎Larry avea mereu un briceag la el,
‎a scos briceagul cu lupă, s-a uitat,
‎și, într-adevăr, era un semn de înțepătură ‎pe coapsa ei anterioară dreaptă.
‎Mai târziu, după-amiază, ‎au dus-o cu ambulanța, au transportat-o
‎și Larry s-a oprit acasă pe drum ‎ca să-i ia papucii de casă,
‎dar abia intrase pe ușă ‎că a sunat telefonul.
‎Erau de la Centrul Coventry
‎și i-au spus că mama lui murise
‎la cinci minute după ce ajunsese.
‎Vărul meu s-a dus în aceeași seară ‎la procuratură
‎ca să denunțe uciderea mamei lui.
‎Și Larry știa în inima și sufletul lui
‎că acest bărbat care fusese în salonul ei
‎fusese identificat de ea înainte să moară
‎ca bărbatul ‎care i-a făcut o injecție letală…
‎Au făcut teste de toxicologie.
‎Au testat pentru fiecare medicament ‎pe care ți-l poți imagina, mai puțin unul.
‎Digoxină?
‎SOMERSET ‎MOARTE SUSPECTĂ
‎ALTE CAZURI CU REZULTATE INEXPLICABILE
‎WARREN ‎MOARTE SUSPECTĂ
‎Ancheta Warren a fost închisă.
‎Aveau suspiciuni,
‎dar nu aveau probe ‎pentru a dovedi un caz penal.
‎Cullen a fost lăsat să plece.
‎Am descoperit că, ‎în urma anchetei de la Warren,
‎Cullen s-a internat ‎într-un spital de psihiatrie.
‎PACIENT: CHARLES CULLEN
‎Voiam foarte mult
‎să nu mai fiu infirmier
‎după cazul de la spitalul Warren.
‎Dar îmi spuneau ‎că sunt un tată iresponsabil.
‎Că trebuia să continui să susțin copiii.
‎Știam că, dacă aș fi fost pus ‎în aceste situații,
‎aș fi simțit nevoie să…
‎Să pun capăt suferinței.
‎Nu știam
‎cum să spun asta.
‎Ce se întâmpla, ce simțeam, ce făceam.
‎Doctorii lui au concluzionat ‎că nu există niciun motiv
‎să nu-și reia îndatoririle ‎de infirmier la spitalul dv.
‎după externare.
‎Majoritatea ne începem viețile în spitale…
‎…majoritatea ne încheiem viețile ‎în spitale și le vizităm toată viața.
‎Sunt universale.
‎Dar cei care lucrează în spitale, ‎în mare parte,
‎mai ales infirmierii,
‎sunt tratați ca elemente interșanjabile.
‎Agențiile de lucrători temporari ‎trimit adesea personal.
‎Oamenii ocupă posturi mereu.
‎Oamenii vin și pleacă ‎și e de așteptat cumva să fii trecător.
‎Instituția medicală privată, axată ‎pe profit, afacerea ocrotirii sănătății,
‎pentru asta era cel mai potrivit ‎Charlie Cullen.
‎Devii invizibil
‎și el era, pentru mulți, un om fără chip.
‎ANCHETĂ ‎ZIUA 17
‎Ideea că un infirmier poate răni ‎sau ucide pacienți era tulburătoare,
‎dar, deși trecutul lui Cullen ‎îl făcea suspect,
‎știam că procurorul ‎nu va semna un mandat de arestare
‎bazat pe vorbe și zvonuri.
‎Era un risc pentru siguranța publică.
‎Ne îngrijora mult ‎că încă lucra la Centrul Somerset
‎în timp ce adunam ‎destule informații pentru a-l aresta.
‎Eu și Donna observam
‎că rezultatele noastre ‎erau complet greșite.
‎Și auzeam și alți infirmieri care sunau
‎și spuneau: „Da, glicemia mea e 22 din nou ‎în dimineața asta.”
‎Credeam că e ceva în neregulă ‎cu laboratorul.
‎Dacă nu eram siguri de ceva,
‎mergeam direct la Charlie și îl întrebam.
‎Știa medicamentele ‎cum n-am mai văzut să știe cineva.
‎Cred că avea o pasiune să înțeleagă ‎cum funcționau medicamentele.
‎Am folosit Digoxină pentru că…
‎își face efectul…
‎în câteva ore.
‎Asistentele cu care lucram…
‎nu știau ce se întâmplă.
‎Aș vrea
‎să fi fost oprit cu ani în urmă.
‎Credeam că voi fi oprit.
‎Trebuia să construim un caz.
‎Omuciderile medicale ‎sunt groaznic de dificile.
‎Sunt cazuri greu de dovedit.
‎Nu există martori oculari, ‎camere de supraveghere
‎și nu ni se păstraseră intacte ‎locurile crimei.
‎CENTRUL MEDICAL SOMERSET ‎MARY LUND
‎Am vizitat-o pe Mary Lund, ‎managerul de risc de la Somerset.
‎Am întrebat-o dacă mai sunt documente.
‎Mi-a spus că ne-a dat tot ce avea.
‎Când ne-am întors la spitalul Warren ‎să vedem dacă există dosare…
‎…pe care să le aprofundăm, ‎documentele fusese distruse.
‎Era o fundătură.
‎METODĂ DE DISTRUGERE: SFÂȘIERE
‎Eram ca niște pești ‎care se zbăteau pe uscat.
‎Nivelul meu de stres ‎era vizibil pentru cei dragi mie
‎și pentru cei din jurul meu.
‎Eram disperați să facem o descoperire.
‎Avem nevoie de ajutor.
‎Aveam nevoie de ajutor extern.
‎ANCHETĂ ‎ZIUA 20
‎CENTRUL DE CONTROL AL OTRĂVURILOR
‎Centrul de control al otrăvurilor ‎New Jersey.
‎Vă rugăm rămâneți pe linie ‎și vă va răspunde cineva.
‎Bună ziua, cu ce vă pot ajuta?
‎Am răspuns și era un detectiv ‎de la Procuratura Somerset
‎care întreba despre digoxină.
‎Am zis: „Sunați în legătură ‎cu Centrul Medical Somerset?”
‎Liniște deplină ‎la celalalt capăt al liniei
‎și detectivul a spus: „Despre ce vorbiți?”
‎Am spus: „Le spunem de mult timp ‎că au un criminal printre ei.”
‎Și el a spus: „O să fiu la dv. în birou ‎în 15 minute.”
‎Bruce a spus: ‎„Normal că știm despre asta.”
‎„Am încercat să implicăm pe cineva.”
‎Ei au spus: „Vreți să vorbiți cu noi?”
‎Atunci, Bruce m-a întrebat: ‎„Vrei să vorbești cu ei?”
‎Am spus: „Sigur că da.”
‎Am ajuns la cabinetul doctorului Marcus
‎și, imediat ce ne-a salutat, ‎ne-a spus ceva de genul:
‎„Unde ați fost? ‎Trebuia să veniți acum câteva luni.”
‎Avea o înregistrare ‎a convorbirilor telefonice cu spitalul.
‎- Cine e? ‎- Bună dimineața!
‎Bună, ești Bruce?
‎- Da, ce faci? ‎- Bună, Bruce! Sunt Mary Lund.
‎Bună! Dr. Marcus va fi aici îmediat.
‎Pe măsură ce eu și Tim ascultam ‎înregistrările, devenea clar
‎că spitalul nu ne spunea ‎tot ce se întâmpla.
‎Uite-l!
‎Dr. Marcus, puteți rezuma ‎ce ați discutat deja cu Nancy?
‎Dr Marcus vorbise cu spitalul ‎cu câteva luni înainte.
‎Dacă există cineva ‎care face asta în mod intenționat,
‎dacă nu-l denunțați la poliție ‎și altcineva moare…
‎Eu n-aș irosi timpul.
‎- Bine. ‎- Bine.
‎Apreciem contribuția dv.
‎A durat trei luni ‎până când spitalul ne-a anunțat.
‎Și chiar și atunci,
‎informațiile pe care ni le-au oferit ‎la începutul anchetei
‎au fost minime.
‎Am spus-o atunci, o spun acum.
‎Spitalul mușamaliza.
‎Se temeau să nu fie dați în judecată.
‎Dacă se aude: „Nu te duce acolo, ‎riști să mori,”
‎lumea nu se duce.
‎Medicii nu vor ‎să-și trimită pacienții acolo.
‎Medicii nu vor ‎să-și trimită pacienții acolo,
‎comunitatea nu vrea să meargă acolo,
‎spitalul pierde mulți bani.
‎Spitalul pierde bani ‎iar consiliul începe să concedieze oameni.
‎Și s-au gândit: „Știți ce? ‎Haide să trecem asta sub tăcere.”
‎IULIE 2002 ‎SPITALUL SACRED HEART, PENNSYLVANIA
‎APRILIE 2000- IULIE 2002, ‎SPITALUL ST. LUKE, PENNSYLVANIA
‎Eu și Danny ne întrebam
‎câte spitale unde a lucrat Cullen ‎au făcut același lucru?
‎Au mușamalizat și n-au denunțat.
‎OCTOMBRIE 1994 - NOIEMBRIE 1996 ‎HUNTERDON
‎IUNIE 1987 - APRILIE 1991 ‎CENTRUL MEDICAL ST. BARNABAS
‎Trebuia să știm ce se întâmplase ‎la celelalte spitale
‎cât mai repede.
‎Danny s-a dus să se vadă ‎cu poliția din Pennsylvania
‎ca să facă rost de informații ‎mai precise pentru anchetă.
‎S-a pornit de la biletul autocolant
‎cu numele și numărul detectivului ‎de la Poliția Pennsylvania.
‎În primul apel cu ofițerul Egan,
‎mi-a spus că el credea ‎că medicamentele erau furate
‎de Charles Cullen.
‎Dar n-a intrat în detalii la telefon.
‎După ce ne-am cunoscut,
‎a început să ne spună tot ce se aflase.
‎Ofițerul Egan verifica ‎rata mortalității de la Spitalul St. Luke.
‎Mi-a arătat câteva rapoarte.
‎Apoi a zis că o infirmieră îi zisese
‎că Charles Cullen ucidea pacienți
‎și că ea a avut curajul ‎să spună ce se întâmplă.
‎APRILIE 2000 - IULIE 2002, ‎SPITALUL ST. LUKE
‎Totul a început în 2002.
‎Am lucrat cu Charles Cullen…
‎…la mica secție de Terapie intensivă ‎de la Spitalul St. Lukes din Betlehem.
‎Aveam un grup foarte sudat ‎de oameni care lucrau bine împreună.
‎Era excentric.
‎Avea ciudățeniile lui.
‎Dar infirmierii de la terapie intensivă ‎sunt cam ciudați.
‎Eram acolo în noaptea când a fost scos
‎și i s-a permis să demisioneze, ‎la două sau trei dimineața
‎și totul s-a făcut în secret.
‎Cam după o zi,
‎mi-am sunat un coleg
‎și am întrebat: ‎„Știi ce se întâmplă aici?”
‎Mi-au spus că mai mult de 50 de fiole ‎de medicamente
‎fuseseră găsite în cutia cu ace.
‎Multe dintre ele erau intacte, ‎dar unele erau folosite.
‎Așa că am început să pun totul cap la cap.
‎Înainte ca el să fie dat afară,
‎s-a întâmplat de două ori ‎într-o săptămână, aproape o săptămână,
‎să am pacienți foarte stabili ‎și au făcut stop cardiac.
‎N-avea nicio noimă.
‎Așa că am întocmit o listă ‎cu toți cei care muriseră în perioada aia
‎și apoi m-am întors să adun datele,
‎orele, numele și așa mai departe,
‎să pun totul cap la cap.
‎Au fost 67 de decese.
‎Mi s-a părut că e rezonabil statistic
‎ca Charlie să fi fost de serviciu ‎pentru un sfert dintre ei,
‎așa că am ajuns la 17.
‎Am văzut 40.
‎CULLEN - APROXIMATIV 40 DE MORȚI
‎Mai mult de dublul numărului care ar avea ‎noimă din punct de vedere statistic.
‎Cred că a vizat doi pacienți anume ai mei.
‎Oameni de care îmi plăcea.
‎Unul dintre ei se numea Sam.
‎Sam era un om uriaș.
‎Avea mâini ca niște mănuși ‎de baseball. Era enorm.
‎Când a ajuns la noi în spital, ‎era inconștient.
‎Nu deschidea ochii, nu vorbea, ‎nu răspundea deloc.
‎După câteva zile în care l-am îngrijit, ‎deodată, am auzit asta…
‎M-am gândit: „Ce Dumnezeu?”
‎Ne-a luat puțin să ne dăm seama că vorbea.
‎Era o voce joasă, mormăitoare ‎a unui bărbat uriaș
‎și ne-a luat ore întregi să ne dăm seama
‎că spunea foarte încet: „O, te iubesc.”
‎Și răspundea așa când eram la datorie.
‎La câteva zile după aceea,
‎a început să cânte „You are my sunshine” ‎când eram în salon.
‎Era un om drăguț.
‎Și…
‎a făcut stop în tura lui Charlie
‎Am vorbit cu managerul, cu directorul meu
‎și am spus: ‎„Sunt sigură acum că ucide oameni.”
‎Și toți au zis: „Nu”.
‎„Suntem siguri că nu o face.”
‎„Am investigat deja varianta asta ‎și am exclus-o.”
‎URGENȚE
‎Am condus acasă plângând în dimineața aia.
‎Am sunat un prieten drag, ‎care era căpitan în poliție.
‎L-am sunat în drum spre casă și am zis:
‎„John, nici nu știu ce să fac cu asta. ‎Nu știu ce să fac.”
‎„Nimeni nu ascultă. ‎Nimeni nu ia măsuri ca să-l oprească.”
‎„Dar sunt absolut sigură că ucide pacienți
‎și nu doar unul sau doi, ‎ucide mulți pacienți
‎și nimeni nu mă ascultă.”
‎După mai multe zile de încercări ‎de a face spitalul să asculte,
‎am înaintat cazul poliției statale.
‎Ancheta a fost foarte lentă.
‎Eram de serviciu într-o seară.
‎Directorul spitalului St. Luke a chemat ‎toți infirmierii în salonul nostru
‎și a anunțat că ancheta a fost închisă
‎și că poliția statală stabilise ‎că Charlie nu făcuse nimic rău.
‎După aceea, am început ‎să aud zvonuri printre colegii mei.
‎Lucruri ca: ‎„Infirmierul care a raportat asta
‎a creat mult haos
‎și aproape a făcut St. Luke să piardă ‎noul sediu care se construiește.”
‎Ca să împrumute bani pentru construcție,
‎trebuiau să raporteze ‎orice potențial proces și pe asta se axau.
‎Nu voiau să fie penalizați. ‎Nu voiau să piardă bani.
‎Era mai ușor să-i dea lui Charlie ‎o referință bună și să-l lase să plece,
‎în loc să se confrunte ‎cu consecințele acestui lucru.
‎St. Luke e un spital ‎din primele 100 din Statele Unite,
‎un ecosistem enorm de ocrotire a sănătății ‎și se extindea și mai mult.
‎Solicitaseră un credit ‎pentru un întreg campus nou atunci.
‎Voiau să plece cu cât mai puțină zarvă,
‎fie, din nou, intenționat, ‎fie dintr-o coincidență,
‎într-o manieră care să minimizeze ‎pericolul unui proces.
‎Unul care proteja instituția ‎în detrimentul pacienților.
‎Gall.
‎NUMELE PACIENTULUI ‎GALL
‎Ceea ce era asemănător între cazurile ‎în care fusese implicat Cullen,
‎cel din Pennsylvania,
‎cel din Warren, ‎și incidentul cu Helen Dean,
‎a fost că anchetele s-au oprit ‎din cauza lipsei probelor.
‎Și directorii spitalului bănuiau ‎că Cullen face ceva rău.
‎Strickland.
‎Hargrove.
‎Strenko.
‎Aceste incidente l-au urmărit pe Cullen
‎la aproape fiecare loc de muncă.
‎N-am vrut ca și cazul nostru
‎să cadă la fel precum celelalte.
‎Am vrut să mă concentrez
‎la tranzacțiile Pyxis.
‎Pyxis e un aparat computerizat ‎de distribuire a medicamentelor.
‎Voiam să văd ce medicamente ‎retrage Charles Cullen.
‎În timpul primei mele întâlniri ‎cu Mary Lund, la început de octombrie,
‎mi-a spus că Pyxis stoca informații ‎până la 30 de zile.
‎Asta ni s-a părut foarte ciudat.
‎Am contactat producătorul din California.
‎Reprezentantul a fost șocat.
‎Au spus că toate datele necesare ‎pot fi recuperate din aparat.
‎Directorii spitalului ne păcăleau.
‎Comiteau fără echivoc o infracțiune.
‎M-am dus imediat la biroul lui Mary Lund.
‎Și i-am explicat
‎că dacă nu ne dă informația asta,
‎confiscăm aparatele Pyxis
‎și punem criminaliștii ‎FBI-ului să facă o analiză.
‎După discuția noastră,
‎a început să dea telefoane…
‎și, surprinzător, a reușit să descarce ‎informațiile pentru mine.
‎Era o dovadă crucială.
‎Am putut afla că anumite medicamente ‎au fost în posesia lui Charles Cullen…
‎când au avut loc anumite ‎incidente cu pacienții din unitate.
‎Dar eram departe de a-l acuza pe Cullen,
‎așa că trebuia ‎să-l îndepărtăm de pacienți.
‎Printre informațiile ‎pe care le adunaserăm despre trecutul lui,
‎am găsit o discrepanță ‎într-una dintre cererile lui de angajare.
‎Am folosit-o drept pretext ‎ca Centrul medical Somerset
‎să-l concedieze.
‎A fost condus afară din clădire de pază.
‎Am fost uluită. Șocată.
‎„De ce ați…”
‎„De ce ați scăpa de el?”
‎„De ce ar concedia ‎un infirmier așa de bun?”
‎Și am intrat în modul protector.
‎Mesaj salvat. Luni, 18:57.
‎Bună, Amy! Sunt Charlie. Te sun înapoi.
‎E o mare poveste de spus.
‎A fost o agitație mare. ‎Sună-mă înapoi, bine?
‎Când am sunat, am zis: ‎„Scumpule, ce s-a întâmplat?”
‎Eram supărată
‎și el a spus că l-au concediat
‎pentru că nu a fost complet sincer ‎în cererea lui de angajare.
‎CERERE DE ANGAJARE ‎CULLEN, CHARLES
‎Am vorbit ceva timp. ‎Eram foarte îngrijorată pentru el.
‎Părea deprimat.
‎I-am spus că-i voi da o referință
‎și că o vom scoate la capăt.
‎ANCHETĂ ‎ZIUA 27
‎Acum că Cullen fusese scos din spital, ‎era timpul să vorbim cu colegii săi
‎ca să vedem dacă cineva l-a văzut ‎făcând ceva ciudat.
‎Au venit detectivi la serviciu
‎și au pus tot felul de întrebări.
‎Am început să ne gândim ‎la mai multe lucruri. Toți.
‎Dacă Charlie putea fi concediat,
‎oricare dintre noi putea fi concediat.
‎Am vrut să avansăm ‎în proces cât mai repede,
‎dar a venit o cerere de la spital,
‎care a trecut peste nivelul meu ‎din lanțul ierarhic,
‎ca un reprezentant al conducerii ‎spitalului să fie prezent.
‎Reprezentantul s-a dovedit a fi Mary Lund
‎și infirmierii s-au temut
‎să coopereze sincer în fața șefei lor.
‎N-ajungeam nicăieri.
‎Am trecut prin aproape tot personalul
‎iar numele care continua ‎să apară era Amy Loughren,
‎ultima intervievată.
‎Am decis că vreau să fiu ‎cel care o intervievează pe Amy.
‎Când am intrat în camera din spate,
‎Mary Lund, care era managerul de risc,
‎a intrat cu mine.
‎Ea îmi făcuse instructajul și a spus: ‎„Totul va fi bine.”
‎I-am spus de la început ‎că erau doar prostii.
‎Cred că am spus „rahat” des.
‎Apoi, dintr-un oarecare motiv,
‎Mary Lund a trebuit să plece.
‎Amy îmi inspira încredere,
‎îmi plăcea că își apăra prietenul.
‎Așa că am crezut că ar merita ‎să risc să-i arăt
‎unele informații pe care le aveam.
‎A împins o coală de hârtie pe birou.
‎Era tranzacțiile Pyxis ale lui Charlie.
‎A dat din cap. Parcă era o altă persoană.
‎Parcă și-a lăsat garda jos. A zis „Mamă!”
‎Ca și cum a început să se gândească
‎că ceea ce îi spun ar putea fi adevărat.
‎Era atât de evident
‎că era ceva sinistru în acele acte.
‎N-am mai văzut nimic.
‎Și mi-a revenit vederea.
‎Țin minte că eram ‎la cabinetul infirmierilor.
‎Am văzut o pacientă care avea aritmie.
‎Am strigat „Cod albastru”.
‎Am ajuns în salon
‎și Charlie era deja cu această pacientă.
‎Charlie injecta pacientul.
‎L-am întrebat pe Charlie: ‎„Ce medicament îi dai?”
‎Și el a spus: „Lidocaină.”
‎Mi s-a părut ciudat.
‎A fost un moment scurt
‎în care m-am gândit: ‎„De ce-i dă lidocaină?”
‎Fiindcă eram în mijlocul codului, ‎am resuscitat, am continuat cu lidocaină,
‎a venit rezidentul.
‎Ca lider de cod, i-am spus:
‎„Acesta este progresul ‎codului nostru albastru.”
‎El a întrebat: ‎„Cine i-a dat pacientei lidocaină?”
‎Am spus: „Eu i-am dat lidocaină!”
‎„Sunt liderul codului. ‎Am cerut să i se dea lidocaină.”
‎El a spus: „E alergică la lidocaină.”
‎Așa că am intrat ‎când ucidea pe cineva și n-am…
‎N-am văzut.
‎Nu m-am gândit la asta.
‎După ce am avut această revelație,
‎l-am urmărit pe Danny ‎și am privit reacția lui.
‎Iar Danny
‎a mimat cuvintele: „Mă ajuți?”
‎Nu-mi amintesc drumul spre casă ‎din ziua aia.
‎Îmi amintesc,
‎când am ajuns acasă, am sunat-o pe Donna.
‎Parcă mă lovise un val. M-am simțit ca…
‎Pentru pacienți, familii…
‎Faptul că aveam încredere în el.
‎Chiar aveam încredere în el.
‎ANCHETĂ ‎ZIUA 48
‎Cam la o zi ‎după interviul cu Amy Loughren,
‎am decis să mergem la ea acasă.
‎Dacă o puteam convinge pe Amy să lucreze ‎cu noi, aveam pe cineva înăuntru.
‎Când au ajuns acasă la mine,
‎Tim și Danny se uitau ‎la documentele pe care le aveau
‎ca la ceva scris într-o altă limbă.
‎Nu vorbeau limba.
‎Așa că m-au întrebat ce am văzut ‎în tranzacțiile Pyxis.
‎Și am văzut
‎mai multe anulări.
‎ANULAT ‎DIGOXINĂ
‎Anulările includeau medicamente letale.
‎Așadar, intra sub numele unui pacient…
‎apăsa pe „Digoxină,”
‎sertarul se deschidea
‎și lua niște medicamente.
‎Apoi, anula acea interacțiune.
‎ANULATĂ
‎În timp ce deschideam acele discuții,
‎mi-a sunat telefonul.
‎Era managerul de risc, Mary Lund.
‎Am fost șocată și puțin suspicioasă. ‎De ce mă sună acasă?
‎Apoi a început să mă întrebe
‎dacă am vorbit ‎cu detectivii după întâlnire.
‎Apoi mi-a spus că ar fi ‎o idee bună să nu vorbesc cu ei
‎decât dacă e un reprezentant ‎al spitalului cu mine.
‎Încerca să mă sperie ‎să nu vorbesc cu detectivii.
‎În timp ce vorbeam cu ea la telefon,
‎Danny și Tim ‎încercau să asculte discuția asta.
‎Aveam multe de pierdut.
‎O carieră, o familie.
‎Aveam cardiomiopatie.
‎Îmi făceam griji că o să fiu invalidă
‎și că n-o să pot avea asigurare medicală.
‎Trebuia să vorbesc cu fiica mea. ‎Să fie o decizie de familie.
‎Când a venit de la școală, ‎ne-am așezat să vorbim
‎și i-am spus că mami lucrează cu cineva
‎care ar putea răni oameni,
‎că e posibil să-i omoare
‎și că am o șansă
‎să-l împiedic să rănească pe altcineva.
‎A spus: „Dacă avem ocazia ‎să oprim un ucigaș,
‎sigur că trebuie să-l oprim. ‎Sigur că trebuie s-o facem.”
‎Un copil de 11 ani avea ‎principii morale mai solide
‎decât cineva responsabil ‎de gestionarea riscului.
‎ANCHETĂ ‎ZIUA 50
‎Amy a fost de acord ‎să înregistrăm conversațiile cu Charles.
‎Unul dintre rolurile esențiale ‎pentru mine în anchetă
‎era să păstrez relația cu Charlie.
‎Aveam un criminal în masă liber
‎și trebuia să ne asigurăm,
‎unu, că nu urma să dispară
‎undeva unde să nu-l putem găsi,
‎sau, doi, că nu avea să se angajeze ‎ca infirmier într-un alt spital,
‎unde să se întoarcă ‎la vechile lui trucuri.
‎Știam că își caută de lucru.
‎Știam că, din punct de vedere emoțional, ‎devenea tot mai deprimat.
‎Îmi era greu când îi auzeam vocea.
‎Simțeam
‎că-l trădez.
‎Dar eram convinsă
‎că urma să omoare în continuare ‎și că avea să devină tot mai bun la asta.
‎Mintea mi-a luat-o razna.
‎Era frica…
‎de a fi prins.
‎Nu mă puteam opri.
‎Am candidat…
‎pentru un post cu normă întreagă
‎la un alt spital.
‎Și știam că se va întâmpla din nou.
‎ANCHETĂ ‎ZIUA 52
‎Amy a venit la birou și ne-a spus ‎ce tipare să căutăm.
‎Mergeam des acolo. ‎Simțeam că fac parte din echipă.
‎Mi-am dat seama ‎că vocea mea era o mică parte,
‎dar că vorbeam o limbă ‎pe care niciunul dintre ei n-o vorbea.
‎I-am mai întrebat:
‎„Unde sunt graficele de la Cerner?”
‎Eu și Danny ne-am uitat unul la celălalt
‎și am întrebat, practic, „Cine e Cerner?”
‎Ea a zis: „Nu e «Cine e Cerner?» ‎E «Ce e Cerner?»”
‎Am spus: „Alea sunt ‎toate înregistrările pacienților.”
‎Fără evidențele Cerner,
‎avea să fie greu să dovedim ‎că el a folosit seringa ucigașă.
‎Când m-am întors la muncă,
‎am început să tipăresc ‎fișele pacienților ca să le pot privi.
‎Se pare că, când nu o vedea nimeni,
‎se ducea la computer și imprima ‎maldăre de informații despre pacienți,
‎știind că ar fi putut fi pusă ‎sub acuzare de instituție.
‎A fost nevoie de multă forță.
‎Supunându-mă unui asemenea stres,
‎îmi făceam deja griji ‎pentru sănătatea mea.
‎Și totuși știam,
‎că, chiar dacă îmi riscam viața…
‎Știam că trebuie să-i ajut.
‎Am folosit toate aceste informații
‎pentru a le verifica.
‎Erau probe scrise care duceau la Cullen.
‎Dacă puteam dovedi o moarte…
‎îl prindeam.
‎Ne trebuia un cadavru.
‎Trebuia să obținem digoxină din țesut.
‎Preotul Gall ni se părea ‎cel mai convingător caz
‎deși murise cu câteva luni în urmă.
‎Nici într-un milion de ani,
‎n-aș fi crezut că o să vină la ușa mea
‎să-mi spună: „Fratele dv. a fost ucis.”
‎Am fost furioasă.
‎Pentru că eu… E imposibil. ‎Nu se poate întâmpla.
‎A spus că probabil ‎vor vrea să-i exhumeze cadavrul.
‎Îmi dau consimțământul?
‎E copleșitor pentru orice familie ‎să se confrunte cu așa ceva.
‎Și să treacă ‎printr-o altă înmormântare la cimitir.
‎Aproape că vrei să spui:
‎„Lăsați-l să se odihnească în pace.”
‎Dar am spus „Nicio problemă. ‎Vă dau consimțământul.”
‎Țin minte că mi-a spus că fratele ei ‎a ajutat oameni toată viața,
‎iar acum, chiar și după moarte, ‎are din nou ocazia să ajute oameni.
‎După exhumare, rămășițele preotului Gall
‎au fost transportate ‎la cabinetul legistului regional
‎în așteptarea autopsiei.
‎Cantitatea de digoxină ‎găsită în cadavrul preotului Gall
‎a fost de ajuns ca să schimbăm ‎cauza și tipul morții,
‎de la moarte naturală, ‎așa cum declarase spitalul, la omucidere.
‎Dar ne lipseau câteva lucruri ‎pe care juriul vrea să le vadă uneori.
‎Ceva fizic.
‎Seringa sau perfuzia contaminată.
‎Nu e mereu atât de ușor.
‎ANCHETĂ ‎ZIUA 60
‎Charlie m-a sunat
‎să-mi spună că era atât de încântat ‎că-și găsise o slujbă.
‎Așa că l-am sunat pe Tim ca să-i zic.
‎Dacă se angaja,
‎probabilitatea să ucidă ‎mai mulți oameni era foarte mare.
‎Rămâneam fără timp.
‎Fără mărturisire, ‎urma să ucidă în continuare.
‎Voia să ucidă în continuare.
‎Așa că m-au întrebat ‎dacă pot să mă văd cu el
‎și să port un microfon.
‎Mesaje salvate.
‎Bună, Amy! Sunt Charlie. Te sun înapoi.
‎Vineri e posibil. ‎Nu știu la ce oră te gândeai.
‎Dar sigur, da, aș vrea să ne întâlnim.
‎I-am montat un microfon lui Amy ‎și ne-am instalat în parcare.
‎Eram îngrozită.
‎Când am intrat în restaurant,
‎Charlie m-a îmbrățișat pentru prima oară
‎și mi-a fost atât de frică
‎că va simți cutia aia neagră
‎care era lipită pe spatele meu.
‎- Cum ești? ‎- Bine.
‎- Da? ‎- Da.
‎Era mult zgomot de fundal ‎în restaurant, multă muzică dată tare.
‎Era aproape ca un ‎happy hour.
‎Am avut o problemă când am început.
‎Un incident cu glicemie scăzută.
‎Și la spitalul Warren, o pacientă murise ‎la 24 de ore după ce o îngrijisem.
‎Cineva, fiul ei spusese că o injectasem.
‎Și preotul Gall?
‎Ce s-a întâmplat? ‎Charlie, ce s-a întâmplat?
‎Nu pot…
‎Știu că poți.
‎Te văd și nu sunt proastă.
‎Deci, de ce?
‎Ești așa de bun.
‎De ce?
‎Lasă-mă să te ajut!
‎Apoi, s-a stricat microfonul.
‎Am zis: „Știu că ai făcut asta.”
‎„Știu că ai făcut asta ‎și totul va fi bine. Încă te iubesc.”
‎Dar pentru prima dată,
‎nu era Charlie.
‎S-a albit la față.
‎S-a încordat…
‎a întors capul.
‎I s-a schimbat vocea.
‎Nu eram cu prietenul meu, Charlie.
‎Nu eram.
‎Era pustietate.
‎Nu era întuneric,
‎nu era un monstru.
‎Era doar nimicnicie.
‎Nu-i păsa de mine. Nu-i păsa de nimic.
‎A spus doar: ‎„Vreau să fiu doborât luptând.”
‎Dacă Cullen era lăsat liber, ‎ucidea și alți oameni.
‎Nu puteam risca asta.
‎Deci, eu și Danny l-am abordat
‎și l-am întrebat ‎dacă vrea să-l ducem o tură.
‎Și l-am anunțat că-l arestăm
‎pentru uciderea preotului Gall.
‎După ce Cullen a fost adus la secție, ‎am început interviul.
‎Când eu și Tim vorbeam cu el, ‎nu era o confruntare.
‎Nu țipam, nu strigam la el.
‎Vorbeam cu el cum vorbesc cu tine acum
‎și el spunea doar: „Nu pot.”
‎S-a înfășurat, și-a tras genunchii ‎la piept, ca în poziția fetală,
‎în timp ce ne răspundea.
‎Și îl vezi cum ține tot ce are în el.
‎Era acolo, dar nu ieșea.
‎Eram dispuși să mai încercăm,
‎dar, cei care ne observau
‎au spus că e suficient.
‎Am simțit că șansa noastră ‎de a avea o mărturisire dispăruse.
‎M-a sunat Tim
‎și mi-a spus că puseseră la cale un plan
‎ca eu să vorbesc cu Charlie.
‎Charlie a intrat, în cătușe…
‎purtând uniformă
‎și adidașii lui fără șireturi,
‎și…
‎pur și simplu…
‎m-au copleșit emoțiile.
‎Să-l văd așa.
‎Parcă vedeam un copil.
‎N-am simțit furie față de el.
‎N-am simțit
‎că e un monstru.
‎Am simțit din nou
‎acel val de vinovăție, ‎că trădez un prieten.
‎I-au scos cătușele
‎iar eu și Charlie am început să vorbim
‎ca de obicei.
‎Ca și cum era normal ‎să stăm acolo, pe o canapea,
‎cu el în uniformă.
‎Era ciudat cât de banal părea totul.
‎Dar apoi, m-am gândit
‎la cei pe care trebuia ‎să-i protejez de fapt.
‎A ucis ‎unii dintre cei mai vulnerabili oameni.
‎Erau legați,
‎sub efectul medicamentelor,
‎incapabili să se protejeze.
‎Era treaba mea să-i apăr și nu o făcusem.
‎Știam că aș fi făcut orice
‎ca să-i smulg o mărturie.
‎Apoi i-am spus…
‎„Viața mea
‎așa cum o știu, e pe cale să se termine,
‎fiindcă sunt implicată.”
‎„Tu poți să fii eroul meu azi.”
‎„Poți să faci asta.”
‎„Am să-ți pun o întrebare.”
‎„Cum…
‎l-ai ucis pe preotul Gall?”
‎A zis că i-a injectat digoxină.
‎Cu asta, aveam destul.
‎Așa că am scos-o pe ea ‎și l-am dus pe el într-o altă încăpere,
‎cea pentru interogatorii,
‎și i-am spus: „Acum poți vorbi.”
‎Sunt detectiv sergent Dennis Jones.
‎Cu mine e detectivul Dan Baldwin.
‎Astăzi e sâmbătă, 14 decembrie 2003.
‎E în jur de ora 18:14.
‎Ai avut ocazia?
‎să vorbești cu o prietenă ‎înainte de înregistrare?
‎Da, așa e.
‎După discuția cu prietena ta,
‎ai decis să ne vorbești ‎despre anumite incidente?
‎Da.
‎Să vorbim legat de Florian Gall!
‎Ești responsabil de moartea lui?
‎Da.
‎De ce, Charlie?
‎Pentru că i-am injectat ‎un medicament numit digoxină.
‎Cum te-a făcut să te simți?
‎Eu…
‎M-am simțit ușurat că n-a mai fost…
‎atașat la toate aparatele alea.
‎Speram să avem cel mult o mărturisire.
‎Nu eram pregătiți în totalitate
‎pentru tot ce ne-a povestit.
‎M-am simțit obligat,
‎foarte hotărât ‎să pun capăt suferinței așa cum o vedeam.
‎Am petrecut perioade lungi de timp ‎fără să fac nimic, dar apoi,
‎ajungeam în același punct,
‎în care mă simțeam copleșit,
‎în care simțeam că nu pot să privesc ‎cum oamenii suferă,
‎cum mor, cum sunt tratați ca neoameni.
‎Le-am…
‎distrus oamenilor acelora nu doar…
‎Doamne, destinul,
‎și…
‎le-am provocat probabil multă suferință ‎acelor familii,
‎ci am rănit și oameni dragi mie
‎foarte mult.
‎Și n-am vrut să fac asta.
‎Îmi iubesc…
‎copiii foarte mult
‎și am vrut să fac parte din viețile lor.
‎Dar
‎nu m-am putut opri.
‎Nu voiam ca oamenii să vadă cine sunt.
‎Cine ești, Charles?
‎O persoană în care lumea a crezut
‎și am fost responsabil ‎de moartea multor oameni.
‎Am contaminat ‎pungile de perfuzie cu insulină.
‎Nu-mi amintesc numele pacienților.
‎Ai vrut să faci asta ‎dintr-un motiv anume? Doar la întâmplare?
‎Cred că majoritatea pacienților ‎erau în stare critică.
‎Așteptam într-o încăpere
‎din care vedeam perfect ‎unul dintre monitoare
‎când am auzit că folosea ‎pungile de perfuzie.
‎Mă întorc la acele momente
‎în care luam pungile.
‎Eu eram cea care livra ‎medicamentele alea letale.
‎Toate asistentele, toți membrii echipei,
‎îi pregăteam victimele.
‎Și apoi, îi livram otrava.
‎Voiam să fie un ucigaș milos.
‎Voiam să cred
‎că scăpa oamenii de suferință,
‎dar nu o făcea.
‎Mulți dintre pacienții pe care i-a ucis
‎se recuperau.
‎În unele cazuri,
‎pacienții erau gata de externare, ‎deoarece starea lor se îmbunătățise.
‎Nu poți înțelege asta.
‎Nu poți concepe asta.
‎Unul dintre medicamentele folosite ‎de Charlie era Vecuronium.
‎Vecuronium e paralizant.
‎Pacientul ar fi fost alert și treaz,
‎conștient de ce se întâmplă,
‎dar incapabil să vorbească, să clipească, ‎să respire sau să facă altceva.
‎Așa că ar fi paralizat ‎în corpul lui treaz,
‎incapabil să respire ‎în timp ce începea să moară.
‎Groaznic.
‎Ne poți spune, în total, ‎pe parcursul celor 15, 16 ani,
‎câți pacienți ai ajutat să moară?
‎Posibil între 30 și 40 de pacienți.
‎Bun, între 30 și 40 de pacienți?
‎Da.
‎Bună seara! Sunt Jackie Hyland.
‎Un fost infirmier din New Jersey ‎e acuzat că și-a ucis pacienții.
‎Pe mulți.
‎Dacă e adevărat ce spune, ‎a lăsat mulți morți în urmă.
‎În opinia lui, îi ajuta doar pe suferinzi,
‎dar poliția îl numește ‎un criminal în masă.
‎Vanessa Tyler e în Somerville ‎și are mai multe informații.
‎E posibil ca infirmierul ‎să fi ucis mai mulți oameni
‎decât oricine ‎din istoria statului New Jersey
‎într-o carieră de mai mulți ani, ‎în multe spitale,
‎inclusiv Centrul Somerset,
‎unde infirmierul susține ‎că a ucis 12 oameni.
‎Cred că oamenii au fost la fel de șocați ‎ca personalul.
‎Dar comunitatea, ‎unii pacienți mai în vârstă,
‎făceau comentarii de genul:
‎„Nu mă omori cum și-a ucis ‎Charles Cullen pacienții?”
‎Prima dată când mi-a spus cineva asta ‎am mers la baie și am plâns.
‎Pentru că nu ne reprezenta.
‎Charles Cullen a mărturisit ‎că a ucis un bolnav de cancer de 40 de ani
‎și pe preotul catolic Florian Gall.
‎Asta aduce numărul total de crime la 23.
‎N-a arătat nicio remușcare ‎azi la tribunal.
‎Nu vreau să fiu reprezentat.
‎Nu intenționez să contest acuzațiile. ‎Vreau să pledez vinovat.
‎Răposatul meu soț ‎a fost la spital, foarte bolnav,
‎cu 14 ani înainte să moară.
‎Nepotul meu cel mare
‎a avut șansa de a crește cu soțul meu,
‎și-a cunoscut bunicul…
‎pentru că soțul meu a depășit acea criză.
‎Soțul meu a avut un impact enorm ‎în viața și principiile lui.
‎Asta a luat Charlie de la oameni.
‎A luat vacanțe cu cei dragi,
‎ceremonii de absolvire, nunți, ‎zile de naștere, lecții de viață
‎și totul pentru zeci, ‎poate sute de oameni.
‎A furat de la familiile lor și de la ei.
‎Cred că voiam ocazia să-l văd.
‎Azi e audierea ‎pentru cazul statului contra lui Cullen.
‎Și voiam să știe ce fel de persoană ‎a fost fratele meu.
‎Bună dimineața. ‎Sunt sora preotului Florian J. Gall.
‎Era un om timid, umil, tăcut și grijuliu.
‎Avea încredere în ceilalți.
‎Nu se uita la nimeni.
‎Am zis: „Mi-e rușine c-ai fost infirmier.”
‎„Eu sunt infirmieră. Am fost învățați ‎să salvăm vieți, nu să ucidem oameni.”
‎N-a comentat deloc ‎să spună: „Îmi pare rău.”
‎Dle judecător, Charles Cullen e acuzat ‎de uciderea lui Pascale Napolitano.
‎Vreau să-ți spun ceva despre tata.
‎Tata era impresionant. ‎M-a hrănit și m-a susținut toată viața.
‎Poate că i-ai ucis corpul fizic,
‎dar spiritul și caracterul ei ‎sunt în sala asta acum.
‎N-ai curajul să privești încoace.
‎E păcat.
‎Inima mă doare pentru fiul meu.
‎Sângerează pentru fiul meu!
‎Mă plimb cu o gaură în inimă
‎care nu se va umple niciodată.
‎E incredibil că o singură persoană ‎poate afecta atâtea vieți.
‎Un infirmier, care ar fi trebuit să fie ‎îngrijitor, a luat viața fratelui meu
‎pentru propriul beneficiu ‎egoist și pervers.
‎Sunt atât de pierdută fără fratele meu.
‎Când eram mai mici, făceam totul împreună.
‎Mi-a fost cel mai bun prieten.
‎MICHAEL T. STRENKO, 21 DE ANI, ‎A MURIT PE 15 MAI 2003
‎IRENE KRAPP, 79 DE ANI ‎A MURIT PE 22 IUNIE 2001
‎DOROTHEA K. HOAGLAND ‎A MURIT PE 6 APRILIE 2003
‎Larry murise în 2001…
‎CĂUTAREA TRAGICĂ A UNUI FIU
‎…sperând și rugându-mă ‎ca acest om să fie găsit.
‎Și nu s-a întâmplat ‎în timpul vieții lui, din păcate.
‎Dacă l-ar fi ascultat oamenii.
‎Pentru aceste crime și pentru trădare,
‎primiți pedepse consecutive ‎conform acordului de negociere a pedepsei.
‎Ați înțeles?
‎Vă mulțumesc tuturor.
‎Cullen a semnat un acord ‎care-l va scuti de pedeapsa cu moartea
‎dacă participă pe deplin la anchetă.
‎Există și alți oameni responsabili ‎pentru acțiunile
‎lui Charles Cullen, ‎pe lângă Charles Cullen.
‎SPITAL
‎În majoritatea spitalelor ‎în care am lucrat…
‎suspectau cu insistență că existau
‎decese asociate cu mine.
‎De ce nu au investigat?
‎Cred că-i îngrijora publictatea negativă.
‎Dacă protejarea vieții umane ‎nu e o prioritate pentru ei,
‎e imposibil de ghicit ‎cât de jos poate coborî cineva
‎ca să-și protejeze interesul financiar ‎și interesul spitalului.
‎Sunt multe întrebări
‎despre cum pare că a reușit ‎să scape nepedepsit
‎în spitale atât timp.
‎Dennis Miller e director și președinte ‎al Centrului Somerset.
‎Vă asumați vreo răspundere?
‎Niciuna. Ne asumăm răspunderea anchetei ‎care a dus la arestarea lui.
‎Sunt mândru de dr Cors și Mary Lund,
‎care au condus ancheta la spitalul nostru.
‎Suntem primul spital care l-a identificat, ‎ducând la arestarea lui.
‎Puteați face o verificare mai amănunțită?
‎E exclus. Problema e ‎cu ceilalți angajatori pe care i-am sunat.
‎Am făcut o verificare completă ‎a cazierului
‎și a referințelor ‎și toți au spus următoarele:
‎A plecat în stare bună ‎și avea permisul intact.
‎Întrebarea care se pune ‎e cum operează cineva într-un spital,
‎cum ucide cineva oameni în spitale
‎în mod repetat timp de 16 ani?
‎Nouă spitale și un azil ‎de bătrâni. De ce n-a fost prins?
‎Și răspunsul e că a fost prins iar și iar.
‎Iar cei care l-au prins ‎sau au avut motive să suspecteze nereguli
‎l-au dat mai departe,
‎cu referințe pozitive sau neutre ‎și a găsit mereu alte slujbe.
‎Ăsta e scandalul.
‎Charlie Cullen își va petrece ‎restul vieții în închisoare,
‎dar cei care l-au dat mai departe,
‎cei care sunt plătiți mult ‎să fie responsabili
‎n-au fost trași la răspundere.
‎Au făcut o treabă foarte bună,
‎ceea ce a avut legătură mai mult ‎cu instituția de sănătate pentru profit.
‎dar n-au făcut bine.
‎N-au făcut bine ceea ce sistemul ‎de sănătate e menit să facă,
‎să protejeze pacienții, ‎să le ofere îngrijire.
‎Așa că au eșuat
‎și au fost răsplătiți
‎pentru succesul lor în protejarea ‎instituției în detrimentul pacienților.
‎Charles Cullen a recunoscut ‎uciderea a 29 de pacienți
‎și tentativa de ucidere a încă șase.
‎A primit 18 pedepse consecutive ‎de închisoare pe viață în martie 2006.
‎Experții cred că ar fi ucis 400 de oameni,
‎ceea ce l-ar face cel mai prolific ‎criminal în serie din istoria Americii.
‎După mărturia lui Cullen din 2003,
‎Centrul Somerset ‎și alte spitale din New Jersey
‎au susținut adoptarea „Legii Cullen.”
‎Spitalele trebuie ‎să raporteze statului orice angajat
‎tulburat, incompetent sau cu comportamente ‎care pot afecta pacienții.
‎Aceste documente trebuie să fie dezvăluite ‎potențialilor angajatori viitori.
‎Spitalul St. Luke spune ‎că l-a investigat pe Charles Cullen.
‎Nici St. Luke, ‎nici poliția din Pennsylvania
‎n-au găsit dovezi de rănire a pacienților ‎înainte de mărturia lui Cullen.
‎St. Luke spune că extinderea spitalului ‎n-a fost luată în calcul
‎în nicio decizie luată ‎în anchetarea lui Cullen.
‎Subtitrarea: Constantin Ursachi