Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
I livet mitt
har jeg fått mye glede av å hjelpe andre.
Å bli sykepleier virket som noe som ville passe meg bra.
Jeg begynte med kveldsskift.
Jeg opplevde at jeg ble…
…overveldet.
Jeg orket ikke
å se på at folk led.
Det var tilfeller der det eneste jeg kunne gjøre
var å sette en stopper for lidelsen.
Jeg klarte ikke å stoppe.
Nyheter fra New Jersey.
Byen er i sjokk etter avsløringen.
En sykepleier har myrdet sykehuspasienter.
…i Somerset.
Sykepleieren kan være den som har drept flest i USA.
JAKTEN PÅ DEN MORDERISKE SYKEPLEIEREN
MARS 2002
SYKEPLEIER
Jeg var alenemor,
jeg fikk jobb som intensivsykepleier på Somerset.
Jeg kjørte mine to døtre til skolen og dro til New Jersey.
Det var en herlig liten by.
Sykehuset var hjertet i det lille samfunnet.
Jeg var ung og energisk. Jeg var nok litt hyper.
SYKEPLEIER
En av de eldre sykepleierne forød meg å drikke kaffe.
Amy var spesiell.
Jeg trivdes med å jobbe sammen med henne.
Jeg elsket å være intensivsykepleier.
Jeg var pasientenes beskytter.
Jeg gjorde hva som helst for å sørge for at de hadde det bra.
Vi har med døden å gjøre.
Vi går foran og skjermer dem fra fare.
Det er en prekær situasjon.
Vi måtte ha tillit til hverandre.
Det var fantastisk å jobbe med Charlie.
Jeg elsket å jobbe med ham. Han var en svært god sykepleier,
han fikk meg alltid til å le.
Vi tre jobbet sammen hele tiden.
Hent en ny pose.
Vi ble kalt De tre musketerer.
Vi jobbet bra sammen.
Charlie.
SETTER PRIS PÅ TEKNOLOGI… OG MER.
"DET HAR ET FANTASTISK MILJØ OG AVANSERT TEKNOLOGI."
Da dette kom ut, kalte jeg ham talspersonen for Somerset, noe han var.
Alle så den flyeren.
Alle assosierte Somerset Medical Center med Charles Cullen.
Det fliret var så typisk ham,
og i det bildet ser man tydelig
at han er stolt av at noen tar bilde av ham,
at noen spør ham om hva han mener.
Jeg hadde en følelse av at han hadde blitt mobbet som gutt.
Jeg fikk det inntrykket av ham.
Jeg ville beskytte ham.
Broren min, Florian, drømte om å bli prest.
Folk kan ha omtalt ham som sjenert…
PASTOR GALLS SØSTER
…men om han hadde sterke meninger om noe, var han svært lidenskapelig.
Han var broren min, men også vennen min.
En natt ringte han meg rundt klokken to.
Han sa: "Jeg har problemer med å puste."
Jeg sa: "Greit, vi møtes på sykehuset."
Han dro til Somerset.
Akuttlegen undersøkte ham.
Han kunne ikke puste ordentlig.
De sa de måtte intubere ham.
Jeg husker pastor Gall, han var innlagt lenge.
Søsteren hans
satt alltid ved hans side.
Legen sa: "Han klarte seg gjennom natten.
Vi må gi ham litt tid, vi er forsiktige optimister.
Han bedrer seg.
Han er stabil.
Jeg husker at jeg sa: "Florian, jeg går nå."
Jeg så at han reagerte litt. Han hørte meg,
Pastor Gall var på bedringens vei.
Han hadde blitt flyttet
fra intensiven til hjertemedisinsk.
Jeg ble sjokkert da jeg hørte
at han var død,
han var på bedringens vei.
GIFTINFORMASJONEN
Takk for at du ringer giftinformasjonen i New Jersey.
Vennligst hold linjen. Du får snart snakke med en spesialist.
Giftinformasjonen, vær så god.
Jeg ringer fra Somerset Medical Center.
Vi undersøker toksisitet som oppsto i en pasient.
En sykepleier ringte giftinformasjonen…
TOKSIKOLOG
…med spørsmål om Digoxin.
Digoxin brukes vanligvis for å behandle hjertefeil.
Det styrker sammentrekningene. Det gjør dem sterkere.
Men når høyere dosering brukes, senkes pulsen.
Og du dør.
Hun fortalte at hun hadde en pasient som ikke hadde fått Digoxin på to dager,
men nivået fortsatte å øke.
Jeg sa: "Det gir ikke mening."
Det var den 16.
Den 28. hadde vi enda en Dig-toksisitet.
-I samme avdeling? -Ja.
Det er kanskje laboratoriefeil.
Han døde.
Jeg spør: "Har noe annet rart skjedd?
Har noen pasienter lavt blodsukker?" Det vi kaller hypoglykemi.
Mellom meg og deg, det var to mennesker som nylig
ble hypoglykemiske uten grunn.
Vi begynner å få panikk.
Jeg skal være direkte med deg.
Dette er en politisak.
TO DAGER SENERE
På Somerset Medical Center er pasientsikkerhet det viktigste.
Hei, er Nancy der?
Jeg følger opp en telefonsamtale. Hva gjorde dere?
Administrasjonen har tatt over saken.
Advokatene er på saken.
De har bedt oss om å ikke ta det opp med noen utenfor sykehuset.
Vet du om de har gått til myndighetene?
Det vet jeg ikke.
Jeg har sikkert sagt for mye allerede.
Så var det stille som graven. Vi hørte ingenting.
TRE MÅNEDER SENERE
Fredag 3. oktober…
ETTERFORSKNINGSLEDER
…fikk jeg en telefon fra påtalemyndighetene
som omhandlet dødsfall ved Somerset Medical Center.
Etterforskeren som var på jobb da var Danny Baldwin.
Danny var ny i vår avdeling.
Jeg var ny, så jeg følte et press.
Jeg ville gjøre en god jobb og vise at jeg fortjente å være der.
Vi ble ikke invitert inn i møtet, vi ble beordret inn i møtet.
Det var en anspent stemning, høytstående sykehusledere var til stede.
Ledelsen og deres juridiske team
hadde sett på dødsfallet til flere pasienter.
Mary Lund, sykehusets risk manager, var vår kontaktperson ved sykehuset.
Sykehuset hadde foretatt interne undersøkelser
fordi blodprøvene til flere pasienter
viste unormale laboratorieresultater.
De første to tilfellene viste lave glukosenivåer.
HYPOGLYKEMI - LAVT BLODSUKKER
De neste to hadde høye digitalis-nivåer.
DIGOXIN - HJERTESTIMULERENDE STEROID
FLORIAN GALL DØD
Vi ba om å få se den interne etterforskningen.
DAG 1 AV ETTERFORSKNINGEN
Dagen etter mottok vi den interne etterforskningen,
jeg forventet en perm med informasjon.
Det var et dokument forfattet av en advokat.
Det var svært sparsommelig.
De fant ingen mistenkelig aktivitet.
De nevnte en av sykepleierne, Charles Cullen,
men påpekte ingenting som antydet kriminelle handlinger.
INGENTING ANTYDER BEHOV FOR RAPPORTERING.
Vi utførte en bakgrunnssjekk.
To arrestasjoner dukket opp.
Fyllekjøring på 80-tallet og eiendomskrenkelse.
Jeg tok kontakt med politiet i Palmer
for å høre om de hadde ytterligere informasjon.
Jeg kunne høre at arkivaren
gikk gjennom arkivskapet i bakgrunnen.
Det var en post-it klebet til rapporten.
Det lille notatet indikerte
at politiet i Pennsylvania
også hadde forhørt seg om Cullen.
Nummeret til en etterforsker var notert på lappen.
Jeg kontaktet politiet i Pennsylvania og snakket med Egan.
Han etterforsket Charles Cullen
for å ha lagret medisiner på St. Lukes Hospital.
Vi vet at slike ting skjer av en grunn.
Hvis den lappen ikke hadde vært der,
hadde ikke saken blitt så stor som den ble.
Hvis Cullen var involvert…
…hadde han fortsatt tilgang til pasientene.
Vi slåss mot tiden.
Ettersom Cullen ble vår hovedmistenkte,
snakket jeg og Danny med folk i hans krets.
Vi intervjuet familiemedlemmer.
Charles Cullen var en meget smart mann.
Han var glad i barna sine.
De visste ikke hvorfor vi etterforsket ham,
men de virket ikke overasket over at vi stilte spørsmål.
Jeg har aldri likt meg selv.
Etter at moren min døde,
hadde jeg problemer med å takle det.
Mamma var den eneste
som kunne holde alt som foregikk i huset…
…unna meg.
Da hun ble borte,
var jeg…
Jeg følte meg…
…ubeskyttet.
MOUNTAINSIDE SYKEPLEIERSKOLE CHARLES CULLEN
Jeg ble uteksaminert som sykepleier i 1987.
Det var det jeg trodde jeg var skikket til.
Jeg følte at jeg hjalp folk.
Jeg husker at jeg stod ved skranken,
jeg tok pulsen min og tenkte: "Faen!"
Rundt 180.
Charlie så meg.
Og han sa: "Er du ok?"
Det sviktet i beina mine.
Han fikk meg inn på et rom, satte meg ned i en stol
og spurte: "Hva er det som skjer?"
Jeg fortalte ham hva det var som feilet meg.
Jeg ble diagnostisert med kardiomyopati mens jeg jobbet på Somerset.
Jeg følte at hjertet skulle hoppe ut av brystet mitt.
Medisinene hjalp ikke, den sykdommen kan være dødelig.
Prognosen var ikke god.
Jeg visste ikke hvor mye tid jeg kom til å få med jentene mine.
Men jeg ville ikke at noen skulle vite at jeg var syk.
Jeg var bekymret for å ikke kunne betale regninger,
at jeg kunne miste forsikringen min.
For å beholde forsikringen
måtte jeg beholde jobben.
Jeg stolte på Charlie,
selv om det ville koste meg alt om dette kom ut.
Han sa: "Du må til akutten." Jeg sa: "Jeg kan ikke.
Jeg har tre pasienter i kveld. Jeg kan virkelig ikke."
Han sa: "Bli her." Da han kom tilbake,
hadde han Cardizem med seg.
Jeg tok dem.
Jeg tenkte ikke over hvor han hadde fått tak i dem.
Den kvelden tok han vare på pasientene mine
og fullførte papirarbeidet.
Han sa aldri noe om det.
Det var ikke den eneste gangen han tok vare på meg.
DAG 9 AV ETTERFORSKNINGEN
Betjent Egan fortalte oss at Cullen hadde jobbet ved flere sykehus.
Tim og jeg satte sammen en tidslinje over Cullens karriere.
Jeg fikk tak i CV-en hans
for å få oversikt over samtlige institusjoner.
Ni sykehus og et sykehjem.
Vi intervjuet folk som kjente til Charles Cullen.
Han hadde mishandlet familiens hunder,
en av hundene hadde blitt forgiftet.
De nevnte en hendelse ved Warren Hospital.
Vi hadde lite informasjon…
MAI 1991-SEPT 1994 WARREN HOSPITAL
…men det var det tipset
som førte oss til påtalemyndighetene i Warren
som informerte oss om saken.
LOVBRUDD: MISTENKELIG DØDSFALL
Jeg heter Sharon Jones,
jeg er Helen Deans niese og Larry Deans kusine.
Hun var som en mor for meg.
Jeg og Larry var som søsken.
Dette rommet er Larrys bibliotek.
Bøkene og pipene hans er her.
Larry hadde et nært forhold til moren. Han giftet seg aldri.
Moren hans var alt for ham.
Helen ble lagt inn på Warren-sykehus for behandling.
Før hun ble skrevet ut, gikk alt bra med henne.
Hun skulle sendes til Coventry Center hvor hun skulle rehabiliteres
så hun kunne reise hjem.
Larry var på visitt hos moren sin
da en mannlig sykepleier kom inn,
Larry ble bedt om å forlate rommet.
Sykepleieren lukket gardinene rundt henne.
Larry står ute ved skranken og hører at hun skriker: "Au!"
Han gikk inn i rommet,
sykepleieren kommer løpende ut.
Han spurte moren sin: "Hva skjedde?"
Hun sa: "Han stakk meg."
Larry hadde en sveitsisk kniv på seg,
han fant frem forstørrelsesglasset
og så et nålestikk på låret hennes.
Hun ble transportert i en ambulanse senere den ettermiddagen.
Larry dro hjem for å hente tøflene hennes.
Telefonen ringte da han gikk inn døren.
Det var Coventry Center
som informerte ham om at moren var død,
det skjedde fem minutter etter ankomst.
Fetteren min gikk til påtalemyndighetene
for å rapportere at moren hans var myrdet.
Larry var skråsikker på
at mannen som hadde vært i rommet hennes,
som hun hadde identifisert,
hadde gitt henne en dødelig injeksjon.
De utførte en toksikologitest.
De så etter alle mulige medisiner, bortsett fra én.
Digoxin.
SOMERSET - MISTENKELIG DØD
FLERE UFORKLARLIGE LABRESULTATER
WARREN - UFORKLARLIG DØD
Warren-etterforskningen var avsluttet.
Mistanken var til stede,
men de kunne ikke bevise at noe kriminelt hadde skjedd.
Cullen fikk fortsette.
Etter at etterforskningen ved Warren var avsluttet,
la Cullen seg selv inn på en psykiatrisk institusjon.
Jeg hadde veldig lyst
til å slutte som sykepleier
etter Warren Hospital.
Men de sa at jeg var en dårlig far.
Jeg måtte brødfø barna mine.
Jeg visste at om jeg var i disse situasjonene,
ville jeg føle behovet for
å gjøre slutt på lidelser.
Jeg visste ikke hvordan
jeg kunne forklare det.
Hva som skjedde, hva jeg følte, hva jeg gjorde.
ETTER LEGENES VURDERING ER DET INGEN GRUNN TIL
AT HAN IKKE KAN FORTSETTE SOM SYKEPLEIER VED DERES SYKEHUS ETTER UTSKRIVELSEN.
De fleste blir født på et sykehus…
FORFATTEREN AV THE GOOD NURSE
…de fleste dør der, vi besøker dem gjennom livet.
De er universelle.
Men de som jobber der,
spesielt sykepleiere,
blir behandlet om de er utbyttbare.
Bemanningsbyråer dekker skift.
Det er stadig vikarer på jobb.
Folk kommer og går, gjennomtrekk er forventet.
Den private, profittbaserte helsesektoren
var som skapt for Charlie Cullen.
Man blir usynlig,
for mange var han en mann uten et ansikt.
DAG 17 AV ETTERFORSKNINGEN
Det var forstyrrende å tenke på at en sykepleier kanskje drepte folk.
Men selv om Cullens forhistorie var av det mørke slaget,
ville vi ikke få en arrestordre basert på annenhåndsinformasjon.
Han var en trussel.
Det bekymret oss at han fortsatt jobbet på sykehuset
mens vi samlet beviser mot ham.
Donna og jeg la merke til
at labresultatene våre var gale.
Jeg hørte også andre sykepleiere si:
"Ja, blodsukkeret er på 22 igjen i dag."
Vi trodde noe var galt på laboratoriet.
Hvis det var noe vi var usikre på,
spurte vi alltid Charlie.
Han kunne mer om medisin enn noen andre.
Han var lidenskapelig opptatt av å forstå hvordan medisin fungerte.
Jeg brukte Digoxin fordi…
…det ville ha en effekt…
…over noen timer.
Sykepleierne jeg jobbet med…
…de ante ikke hva som foregikk.
Jeg skulle ønske
at jeg ble stoppet for lenge siden.
Jeg forventet det.
Vi måtte bygge en sak.
Denne typen drap er vanskelige å etterforske.
Det er vanskelig å finne beviser.
Det finnes ikke øyevitner, det var ingen kameraer,
ingen av åstedene var sikret.
Jeg dro for å snakke med Mary Lund ved Somerset Medical Center.
Jeg spurte om det fantes mer dokumentasjon.
Hun sa hun hadde gitt oss alt.
Da vi dro tilbake til Warren Hospital for å finne dokumentasjon
vi kunne undersøke nærmere, hadde dokumentene blitt makulerte.
Det var et blindspor.
DESTRUERINGSMETODE: MAKULERING
Vi manglet fotfeste.
Stressnivået mitt ble lagt merke til av familien min
og folk i min omkrets.
Vi var desperate etter et gjennombrudd i saken.
Vi måtte ha hjelp.
Vi måte ha hjelp utenfra.
DAG 20 I ETTERFORSKNINGEN
GIFTINFORMASJONEN I NEWARK
Giftinformasjonen i New Jersey.
Vennligst hold linjen, du får snart snakke med en spesialist.
Giftinformasjonen, vær så god.
En etterforsker fra påtalemyndigheten i Somerset ringte,
han hadde spørsmål om Digoxin.
Jeg spurte: "Ringer du angående Somerset Medical Center?""
Det ble stille som i graven.
Så sa etterforskeren: "Hva sikter du til?"
Jeg sa: "Jeg har fortalt dem at de har en morder der borte."
Han sa: "Jeg er på ditt kontor om et kvarter."
Bruce sa: "Vi er klar over det…
MEDISINSK DIREKTØR
…Vi har forsøkt å få noen på banen." De sa: "Vil dere snakke med oss."
Det var da Bruce spurte meg: "Vil du snakke med dem?"
Jeg sa: "Visst pokker."
Vi kom til dr. Marcuses kontor,
straks han hadde hilst sa han:
"Hvor har dere vært. Dere skulle vært her for lenge siden."
Han hadde opptak av telefonsamtaler med sykehuset.
-Hvem er dette? -God morgen.
Hei, er dette Bruce?
-Ja, står til? -Hei, dette er Mary Lund.
Hei. Dr. Marcus kommer straks.
Tim og jeg lyttet til opptakene, vi skjønte
at sykehuset ikke hadde fortalt alt.
Her er han.
Dr. Marcus, kan du gi et kort referat av din samtale med Nancy?
Dr. Marcus hadde snakket med sykehuset for flere måneder siden.
Hvis det er noen som gjør dette med overlegg,
hvis dere ikke anmelder dette og et nytt dødsfall inntreffer…
Ikke kast bort noe tid.
-Ok. -Greit.
Vi setter pris på innspillet.
Det tok tre måneder før sykehuset gjorde oss oppmerksomme på det.
Og selv da
ga de oss sparsommelig med informasjon.
Jeg sa det da, jeg sier det nå.
Sykehuset dekket over noe.
De var redde for å bli saksøkt.
Hvis ryktet sier: "Ikke dra dit, dødeligheten er høy", kommer ikke folk.
Legene sender ikke pasienter dit.
Hvis legene ikke sender pasienter,
og ingen i lokalsamfunnet vil dra dit, taper sykehuset penger.
Hvis sykehuset taper penger, begynner styret å sparke folk.
De tenkte: "Vi feier det under teppet."
Danny og jeg lurte på
om Cullens tidligere arbeidsplasser hadde gjort det samme.
Dekke over og unnlate å rapportere.
Vi måtte få greie på hva som hadde foregått der
så snart som mulig.
Danny snakket med politiet i Pennsylvania
for å få mer informasjon om deres etterforskning.
Det var basert på post-it lappen
hvor navnet på etterforskeren var notert.
Under telefonsamtalen med Egan
nevnte han at han trodde at Charles Cullen stjal medisiner.
Men han gikk ikke i detaljer.
Først da vi traff hverandre fortalte han om alt som hadde skjedd.
Egan hadde sett på dødsstatistikken ved St. Lukes.
Han viste meg noen av rapportene hans.
Han nevnte at en sykepleier hadde sagt at Charles Cullen drepte pasienter.
Hun var modig nok til å fortelle om hva som foregikk.
Dette begynte i 2002.
Jeg jobbet med Charles Cullen…
SYKEPLEIER
…i en liten intensivavdeling på St. Lukes i Bethlehem.
Vi var en veldig fin gjeng som jobbet bra sammen.
Han var litt sær.
Han hadde sine rare greier.
Men intensivsykepleiere er litt rare.
Jeg var på jobb da han ble hentet
og fikk lov til å si opp, klokken var to eller tre om natten.
Alt var veldig hysj-hysj.
Noen dager etterpå ringte jeg en kollega. Jeg spurte: "Vet du hva som foregår her?"
Jeg ble fortalt at mer enn 50 hetteglass hadde blitt funnet i sprøyteboksen.
Flere av dem var ubrukte, men noen var brukte.
Jeg begynte å tenke på det.
Før han hadde blitt ført ut av sykehuset hadde vi opplevd to tilfeller på en uke
der en stabil pasient fikk hjertestans.
Det ga ikke mening.
Jeg skrev en liste over alle som hadde dødd i den perioden,
så fant jeg alle datoene,
tidspunktene, navnene,
jeg fikk en oversikt.
Det var 67 dødsfall.
Det var statistisk sannsynlig at Charlie kunne ha vært på vakt under en fjerdedel.
Det ville vært rundt 17.
Jeg fant 40.
CULLEN - OMTRENT 40 DØDSFALL
Flere enn det dobbelte av det som var sannsynlig.
Han gikk spesifikt etter to av mine pasienter.
Folk jeg var veldig glad i.
En av dem het Sam.
Sam var en stor mann.
Hendene hans var som baseballhansker. Han var enorm.
Da han kom til oss, var han ikke-responderende.
Han åpnet ikke øynene, snakket ikke. Han responderte ikke på noe måte.
Etter at vi hadde pleid Sam i noen dager, hørte vi denne…
Jeg tenkte: "Hva i all verden?"
Det tok en stund før vi forstod at han snakket.
Det kom en mørk, rumlende stemme fra denne veldig store mannen.
Etter noen timer forstod vi
at han veldig sakte sa: "Jeg er glad i dere."
Hver gang jeg var på jobb, uttrykte han seg sånn.
Noen dager etter det
begynte han å synge "You are my sunshine" da jeg var i rommet.
Han var en skjønn mann.
Og…
…han døde da Charlie var på jobb.
Jeg tok kontakt med min leder
og sa: "Jeg er sikker på at han dreper folk."
Men han sa: "Nei. Vi er sikre på at han ikke gjør det.
Vi har allerede etterforsket det og utelukket det."
AKUTTMOTTAK
Jeg gråt da jeg kjørte hjem den morgenen.
Jeg ringte en venn som var politiavdelingssjef.
Jeg ringte ham og sa:
"John, jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Ingen hører på meg. Ingen gjør noe for å stoppe ham.
Men jeg er skråsikker på at han dreper pasienter.
Det handler ikke om noen få, han dreper mange.
Men ingen vil høre på meg."
Jeg prøvde å få sykehuset til å høre på meg over flere dager,
men så anmeldte jeg saken til politiet.
MISTENKELIGE DØDSFALL
Etterforskningen gikk sakte.
En kveld jeg var på vakt
ble alle sykepleierne bedt om å møte direktøren i pauserommet
der han annonserte at etterforskningen var avsluttet
og at politiet hadde funnet ut at Charlie ikke hadde gjort noe galt.
Etter det gikk det rykter blant mine kolleger.
De sa: "Den som anmeldte dette
skapte mange problemer,
utbyggingen av sykehuset sto i fare."
For å låne penger til byggingen
måtte de rapporterte samtlige potensielle rettssaker.
De ville unngå å bli straffet. De ville ikke tape penger.
Det var lettere å gi Charlie en god referanse og si ham opp,
heller enn å håndtere følgene av dette.
St. Lukes er et av de 100 beste sykehusene i USA,
et enormt økosystem av helsetjenester, og de bygde fortsatt ut.
På dette tidspunktet ble de kredittvurdert.
De ville bare få ham fjernet uten oppstyr,
bevisst eller tilfeldig,
for å unngå at sykehuset ble saksøkt.
De beskyttet institusjonen på bekostning av pasientene.
Gall.
PASIENTENS NAVN 1. GALL
Det viste seg å være et mønster i sakene som involverte Cullen,
den i Pennsylvania,
den i Warren med Helen Dean,
etterforskningen stoppet opp på grunn av manglende bevis.
Sykehusledelsen mistenkte også at Cullen ikke hadde rent mel i posen.
Strickland.
Hargrove.
Strenko.
Disse hendelsene oppsto på nesten alle sykehus han jobbet på,
vi ville ikke at vår etterforskning
skulle ende på samme måten som de andre.
En av de tingene jeg ville se nærmere på var Pyxis-registreringene.
Pyxis-maskinen er en datastyrt medisineringsdispenser.
Jeg ville se hvilke medisiner Cullen tok ut av maskinen.
Under mitt første møte med Mary Lund i oktober
sa hun at Pyxis-maskinen kun lagret data for de siste 30 dagene.
Vi følte at det skurret litt.
Jeg tok kontakt med produsenten i California.
Representanten var sjokkert.
All data kunne hentes ut av maskinen.
Sykehusledelsen første oss bak lyset.
Det de gjorde var kriminelt.
Jeg dro straks til Mary Lunds kontor.
Jeg gjorde det klart at om informasjon ble tilbakeholdt,
ville vi konfiskere Pyxis-maskinen og la FBI undersøke den.
Rett etter samtalen begynte hun å ringe folk…
…overraskende nok hentet hun frem informasjonen.
Det var et svært viktig bevis.
Nå visste vi hvilke medisiner Cullen hadde tilgang på
da de ulike dødsfallene inntraff på avdelingen.
Men vi var fortsatt langt unna en faktisk anklage,
så vi måtte få ham vekk fra pasientene.
Ut ifra alle opplysningene vi hadde samlet sammen om ham,
fant vi et avvik i en av jobbsøknadene hans.
Somerset Medical Center brukte dette som en unnskyldning for å sparke ham.
Sikkerhetsvaktene eskorterte ham ut.
Jeg var fullstendig sjokkert.
"Hvorfor sparke ham?
Hvorfor sparke en så god sykepleier?"
Jeg gikk inn i beskyttelsesmodus.
Lagret talemelding. Mandag 18:57.
Hei, Amy. Det er Charlie. Jeg ringer tilbake.
Det er mye å fortelle.
Det var masse oppstyr. Ring meg opp igjen, ok?
Da jeg ringte, sa jeg: "Kjære deg, hva skjedde?"
Jeg var så opprørt.
Han sa de hadde sagt ham opp
fordi han ikke hadde vært helt ærlig i jobbsøknaden.
JOBBSØKNAD
Vi snakket en stund, jeg var bekymret for ham.
Han virket deprimert.
Jeg sa jeg kunne være referanse for ham
og at alt ville blir bra.
DAG 27 AV ETTERFORSKNINGEN
Nå som Cullen var sagt opp kunne vi snakke med kollegene hans
for å høre om noen kunne ha vært vitne til noe rart.
Det var etterforskere på sykehuset,
de stilte veldig mange spørsmål.
Vi begynte å tenke vårt.
Hvis Charlie kunne få sparken,
kunne alle være i risikosonen.
Vi ville få fart på prosessen,
men sykehuset hadde en forespørsel
som gikk gjennom mine overordnede.
Sykehusledelsen ville ha en representant til stede.
Det var Mary Lund som overvar intervjuene.
Sykepleierne var redde for
å uttrykke seg helt ærlig foran sjefen.
Vi sto fast.
Vi hadde nesten snakket med alle.
En person ble stadig nevnt, Amy Loughren, hun skulle intervjues til sist.
Jeg ville intervjue Amy.
Da jeg gikk inn i rommet, ble Mary Lund, risk manageren,
med meg inn.
Hun hadde forberedt meg og sagt: "Dette går bra."
Jeg sa rett ut at dette var pisspreik.
Jeg tror jeg sa "pisspreik" ofte.
Men av en eller annen grunn
måtte Mary Lund gå.
Jeg fikk gode vibber av Amy.
Jeg likte at hun beskyttet vennen sin.
Jeg følte jeg burde vise henne noe av den informasjonen vi hadde.
Han dyttet et papir over pulten.
Det var Charlies Pyxis-utskrift.
Hun ristet på hodet. Hun virket helt annerledes.
Hun åpnet opp og sa: "Jøss."
Man kunne se at hun tenkte at det kunne være sannhet i dette.
Det var åpenbart
at den informasjonen viste noe urovekkende.
Jeg ble helt tom.
Så husket jeg noe.
Jeg husket at jeg sto i skranken.
En pasient fikk ventrikkeltakykardi.
Jeg ropte: "Kode blå."
Jeg kom inn i rommet,
Charlie sto allerede vad pasienten.
Charlie satte en sprøyte.
Jeg spurte Charlie: "Hva gir du henne?"
Han sa: "Lidocaine."
Jeg syntes det var rart.
I et kort øyeblikk
tenkte jeg: "Hvorfor lidocaine?"
Vi holdt på med LHR og fortsatte å gi lidocaine
da legen kom inn.
Som ansvarlig sykepleier avga jeg rapport:
"Dette er kode blå så langt."
Han sa: "Hvem ga pasienten lidocaine?"
Jeg sa: "Jeg ga henne lidocaine. Jeg er ansvarlig. Jeg ga ordren."
Han sa: "Hun er allergisk mot lidocaine."
Jeg tok ham i å myrde noen, og jeg…
Jeg så det ikke.
Jeg tenkte ikke over det.
Etter at det gikk opp for meg,
jeg så opp på Danny for å se hans reaksjon.
Og Danny…
…mimet ordene: "Vil du hjelpe meg?"
Jeg husker ikke at jeg kjørte hjem.
Jeg husker bare
at da jeg kom hjem, ringte jeg Donna.
Det føltes som en tsunami. Det føltes som…
Med tanke på pasientene, familiene…
Det at jeg stolte på ham.
Jeg stolte virkelig på ham.
DAG 48 AV ETTERFORSKNINGEN
Noen dager etter intervjuet med Amy Loughren
dro vi hjem til henne.
Hvis hun kunne samarbeide med oss, hadde vi noen på innsiden.
Da de kom hjem til meg,
hadde Tim og Danny med seg papirer som for dem var skrevet
på et annet språk.
De forstod det ikke.
De spurte meg hva jeg så på utskriftene.
Det jeg så
var flerfoldige avbrytelser.
AVBRUTT - DIGOXIN
De avbrutte handlingene inkluderte dødelige medisiner.
Han gikk inn på navnet til en pasient,
han skrev inn "Digoxin",
skuffen åpnet seg,
så forsynte han seg med medisin.
Deretter avbrøt han bestillingen.
AVBRUTT
Da vi snakket om dette,
ringte telefonen.
Det vare risk manageren, Mary Lund.
Jeg var sjokkert og mistenksom. Hvorfor ringte hun meg hjemme?
Hun stilte spørsmål
om hvorvidt jeg hadde snakket med etterforskerne etter møtet.
Hun sa det var en god idé å unngå å snakke med dem
med mindre en representant fra sykehuset var til stede.
Hun prøvde å skremme meg fra å snakke med dem.
Mens jeg snakket med henne, lyttet Danny og Tim på samtalen.
Jeg hadde mye å miste.
Karrieren, familien.
Jeg hadde kardiomyopati.
Jeg var redd for å bli ufør,
redd for å miste forsikringen min.
Jeg måtte snakke med datteren min. Det var vår felles beslutning.
Vi satte oss ned da hun kom hjem fra skolen.
Jeg fortalte henne at mamma jobbet sammen med noen
som høyst sannsynligvis skadet folk,
han drepte muligens folk.
Jeg hadde en mulighet
til å hindre ham fra å skade flere.
Hun sa: "Hvis du kan stoppe en drapsmann,
så skal vi selvsagt stoppe ham. Selvsagt må vi gjøre dette."
En elleveåring hadde mer moral
en noen som var ansvarlig for risikohåndteringen.
DAG 50 AV ETTERFORSKNINGEN
Amy gikk med på å ta opp samtalene hun hadde med Charles Cullen.
En av rollene jeg hadde i etterforskningen
var å opprettholde vennskapet med Charlie.
Vi hadde en massemorder på frifot.
Vi måtte sørge for at han ikke stakk av,
at han dro et sted hvor vi ikke kunne spore ham,
og at han ikke tok en ny stilling
hvor han kunne fortsette som før.
Vi visste at han lette etter en ny jobb.
Vi visste at han ble mer og mer deprimert.
Da jeg hørte stemmen hans, følte jeg
at jeg sviktet ham.
Men jeg visste
at han ikke ville slutte å drepe, han kom bare til å bli flinkere.
Tankene mine spant.
Jeg var redd…
…for å bli tatt.
Jeg kunne ikke stoppe.
Jeg hadde søkt…
…på en fulltidsstilling…
…ved et annet sykehus.
Jeg visste at det ville skje igjen.
DAG 52 AV ETTERFORSKNINGEN
Amy ga oss råd om hva vi burde se etter.
Jeg følte at jeg var en del av teamet.
Jeg var en liten del av det,
men jeg kunne et språk de ikke forstod.
Jeg spurte dem:
"Hvor er informasjonen fra Cerner?"
Danny og jeg så på hverandre.
Vi spurte: "Hvem er Cerner?"
Hun sa: "Ikke hvem. Hva er Cerner?"
Jeg sa: "Det er pasientjournalene."
Uten utskriftene fra Cerner
ville det bli veldig vanskelig å plassere sprøyten i hånden hans.
Da jeg dro tilbake på jobb,
begynte jeg å printe ut pasientjournaler.
Når ingen fulgte med på henne,
gikk hun til datamaskinen og printet ut pasientjournaler.
Hun visste at sykehuset kunne anmelde henne.
Det krevde enormt mye mot.
Jeg utsatte meg selv for mye stress, jeg var bekymret for helsen fra før av.
Men jeg visste at
selv om jeg risikerte livet mitt…
…måtte jeg hjelpe dem.
Vi kryssrefererte all den informasjonen vi hadde.
Alt pekte på Cullen.
Hvis vi kunne bevise ett drap…
…hadde vi ham.
Vi trengte et lik.
Vi måtte finne Digoxin i vevet.
Pastor Gall var nok den sterkeste saken,
selv om han hadde gått bort mange måneder tidligere.
Jeg hadde aldri trodd at han skulle komme inn døren
og si: "Broren din ble drept."
Jeg var veldig sint.
Fordi jeg… Dette er umulig. Dette kan ikke skje.
Han sa at de ville grave opp liket.
Ville jeg gi samtykke til det?
ÆRVERDIGE FLORIAN J. GALL
Det er en voldsom påkjenning.
Man må jo gå gjennom begravelsen på nytt.
Man har lyst til å si:
"La ham hvile i fred."
Men jeg sa: "Det er ikke et problem, jeg samtykker til det."
Jeg husker at hun fortalte meg at broren viet livet sitt til å hjelpe.
Selv nå, etter hans død, hadde han muligheten til å hjelpe folk.
Pastor Galls levninger ble transportert til rettsmedisineren
i påvente av en obduksjon.
Fordi digitalis-nivået som ble funnet i kroppen hans var så høyt,
hadde vi nok bevis til å endre dødsårsak
fra en naturlig død til drap.
Vi manglet fortsatt noen bevis som en jury gjerne vil se.
Noe fysisk. Sprøyten eller eller den kontaminerte infusjonsløsningen.
Det er ikke alltid så lett.
DAG 60 AV ETTERFORSKNINGEN
Charlie ringte meg
for å fortelle at han hadde fått ny jobb.
Jeg ga beskjed til Tim.
Hvis han tok jobben,
var det sannsynlig at Cullen ville drepe igjen.
Tiden var ute.
Han ville fortsette å drepe om vi ikke fikk en tilståelse.
Han kom til å drepe igjen.
De spurte meg om jeg kunne treffe ham og ha på meg en mikrofon.
Lagret melding.
Hei, Amy. Dette er Charlie. Jeg ringer tilbake.
Fredag kan fungere, hvilket klokkeslett tenker du på?
Men, ja, jeg vil gjerne treffes.
Amy hadde en mikrofon på seg, og vi satt i en bil på parkeringsplassen.
Jeg var vettskremt.
Jeg gikk inn i restauranten,
Charlie ga meg en klem.
Jeg var så redd for at han skulle kjenne den boksen
som var tapet fast mot korsryggen min.
-Står til? -Ok.
-Ja? -Ja.
Det var mye bakgrunnsstøy i restauranten, det var høy musikk.
Det var nesten som happy hour.
Jeg hadde et problem i begynnelsen.
En hendelse med lavt blodsukker.
På Warren Hospital døde en pasient 24 timer etter at jeg hadde pleid henne.
Sønnen sa at jeg hadde satt en sprøyte på henne.
Og hva med pastor Gall?
Hva skjedde? Charlie, hva skjedde?
Jeg kan ikke…
Jeg vet at du kan.
Jeg ser deg, og jeg er ikke dum.
Hvorfor?
Du er så flink.
Hvorfor?
La meg hjelpe deg.
Og så sluttet mikrofonen å fungere.
Jeg sa: "Jeg vet at du gjorde det,
alt kommer til å ordne seg. Jeg er fortsatt glad i deg."
Men for første gang
var det ikke Charlie.
Han ble veldig blek.
Han stivnet…
…snudde hodet vekk.
Stemmen endret seg.
Jeg satt ikke med vennen min lenger. Jeg gjorde ikke det.
Det var tomhet.
Det var ikke et mørke,
det var ikke et monster.
Det var bare intethet.
Han brydde seg ikke om meg. Han brydde seg ikke om noe.
Det eneste han sa var: "Jeg gir meg ikke uten kamp."
Cullen kom til å drepe igjen så lenge han var fri.
Sånne sjansespill kan man ikke ta.
Danny og jeg konfronterte ham,
vi spurte om han ville kjøre en tur med oss.
Vi fortalte ham at han var arrestert for drapet på pastor Gall.
Vi begynte å avhøre ham da vi kom på kontoret.
Da Tim og jeg snakket med ham, var vi ikke konfronterende.
Vi hevet ikke stemmene våre.
Vi snakket med ham som vi snakker sammen. Han sa bare: "Jeg kan ikke."
Han satt med knærne opp mot brystet i fosterstilling
mens han svarte oss.
Man kunne se at han holdt mye inne.
Det var der, men ingenting kom ut.
Vi ville kjøre hardere på,
men de som observerte oss…
…de sa at nok var nok.
Jeg følte at vi hadde mistet muligheten til å få en tilståelse.
Tim ringte meg,
de hadde en plan,
de ville at jeg skulle snakke med Charlie.
Charlie kom inn, i lenker…
…i sykepleieruniform
og hans lisseløse sko,
og…
Jeg bare
knakk sammen.
Å se ham sånn.
Det var som å se et barn.
Jeg var ikke sint på ham.
Jeg følte ikke
at han var et monster.
Enda en gang følte jeg
en bølge av skyldfølelse, at jeg forrådte en venn.
De tok lenkene av ham,
og vi begynte å snakke sammen
som vi pleide.
Som om det var helt normalt at vi satt der på sofaen,
han i uniform.
Det var merkelig at det føltes så naturlig.
Men så tenkte jeg på
de jeg skulle beskytte.
Han hadde drept sårbare mennesker.
De var bundet,
medisinert,
de var forsvarsløse.
Det var min jobb å beskytte dem, jeg gjorde ikke det.
Jeg visste jeg ville gjøre hva som helst
for å få ham til å tilstå.
Så sa jeg til ham…
"Livet mitt
som jeg kjenner det går mot slutten, fordi jeg blir innblandet i dette.
Du kan være helten min i dag.
Du kan gjøre det.
Jeg skal stille deg ett spørsmål.
Hvordan…
…drepte du pastor Gall?"
Han sa han hadde injisert Digoxin.
Med det hadde vi nok.
Vi ba henne gå ut, og vi fikk ham inn i et annet rom,
avhørsrommet vårt,
og vi sa: "Nå kan du snakke."
Jeg er etterforsker Tim Braun.
Etterforsker Dan Baldwin er også her.
Datoen er søndag 14. desember 2003.
Klokken er 18:14.
Fikk du snakke med en venn av deg før vi begynte dette opptaket?
Det fikk jeg.
Var det etter den samtalen
at du bestemte deg for å snakke med oss?
Ja, det var det.
La oss snakke om Florian Gall.
-Er du ansvarlig for hans død? -Ja, det er jeg.
Hvordan har det seg?
Fordi jeg ga ham en sprøyte med Digoxin.
Hva følte du etter det?
Jeg…
Jeg ble lettet over at han ikke var…
…koblet til alle maskinene lenger.
Vi håpet på én tilståelse.
Vi var ikke forberedt på…
…den reisen han tok oss med på.
Jeg følte et kall
for å avslutte den lidelsen jeg så.
I lange perioder gjorde jeg ingenting,
men så ble jeg atter igjen
overveldet,
jeg kunne ikke se på at folk led,
døde, at de ble behandlet som om de ikke var mennesker.
Jeg har
ikke bare ødelagt de menneskenes…
…Gud, skjebne,
og
forårsaket mye lidelse i de familiene,
jeg har også såret folk jeg elsker,
veldig dypt.
Jeg ville virkelig ikke gjøre det.
Jeg elsker…
…barna mine veldig høyt.
Jeg ville være en del av livene deres.
Men jeg
klarte ikke å stoppe meg selv.
Jeg vil ikke at folk skal se meg som dette, som den jeg er.
Hva er du, Charles?
En person folk hadde tillit til,
og en som er ansvarlig for at mange mennesker døde.
Jeg kontaminerte infusjonposer med insulin.
Jeg husker ikke de spesifikke pasientene.
Var det en grunn til at du gjorde det? Eller var det bare bingo?
De fleste pasientene var i kritisk tilstand.
Jeg ventet i et rom
og fulgte med på en av monitorene
da han nevnte at han hadde brukt posene.
Jeg tenkte på alle de gangene
jeg gikk for å hente de posene.
Det var jeg som leverte den dødelige medisinen.
Alle sykepleierne, hele teamet, vi forberedte hans ofre for ham.
Vi ga dem giften for ham.
Jeg håpet at han var en barmhjertighetsmorder.
Jeg ville tro
at han avsluttet lidelse, men han gjorde ikke det.
Flere av de han drepte
var på bedringens vei.
I noen tilfeller
skulle pasientene skrives ut, deres tilstand hadde bedret seg.
Dette er ikke noe man kan forstå.
Det er ikke noe man kan forklare.
En av medisinene Charlie brukte var Vecuronium.
Vecuronium er paralyserende.
Personen er oppmerksom og våken, de får med seg alt som skjer,
men de kan ikke snakke, blunke, puste eller noe annet.
De er paralyserte i en våken kropp,
de får ikke puste, slik dør de.
Det er fryktelig.
Gjennom de 15, 16 årene du har vært sykepleier,
hvor mange pasienter har du hjulpet over dødens terskel?
-Muligens mellom 30 og 40 pasienter. -Ok, 30 til 40 pasienter totalt?
Ja.
God kveld, jeg heter Jackie Hyland.
En tidligere sykepleier er anklaget for å ha drept mange pasienter.
Hvis dette er sant, er han ansvarlig for svært mange døde.
Selv mener han at han bare hjalp folk som led,
men politiet kaller ham en massemorder.
Vanessa Tyler er i Somerville med flere detaljer.
Denne sykepleieren kan ha drept flere folk enn noen annen i New Jersey.
Karrieren hans strekker seg over flere år og flere sykehus,
inkludert Somerset Medical Center,
hvor sykepleieren hevder at han har drept over et dusin.
De ansatte var i sjokk.
Men noen av de eldre pasientene
kunne si ting som:
"Du skal vel ikke drepe meg sånn som Charles Cullen drepte pasienter?"
Første gangen jeg hørte det, måtte jeg gå på badet for å gråte.
Han representerte ikke hvem vi var.
Charles Cullen tilsto å ha drept en kreftpasient på 40 år
og en katolsk prest, Florian Gall.
Det totale antallet drap er da 23.
Han viste ikke anger i retten i dag.
Jeg vil ikke ha en forsvarer.
Jeg motsier ikke anklagene. Jeg sier meg selv skyldig.
Min avdøde ektemann lå på sykehus i 14 år før han døde.
Mitt eldste barnebarn
fikk vokse opp med ham,
han kjente Pop-Pop…
…fordi han levde gjennom den krisen.
Mannen min hadde en enorm påvirkning på verdiene og livet hans.
Det er det Charlie tok fra folk.
Han tok ferier med deres kjære,
uteksaminereringer, bryllup, bursdager og livserfaringer.
Han stjal fra hundrevis av folk.
Han stjal fra familiene deres og fra dem.
Jeg ville se ham.
Dette er andre høring i saken mot Cullen.
Jeg ville at han skulle vite hvem broren min var.
God morgen. Jeg er søsteren til pastor Florian J. Gall.
Han var en veldig sjenert, ydmyk, stille og omsorgsfull mann.
Han hadde enorm tillit til andre folk.
Han så aldri på noen.
"Jeg skammer meg over at du var sykepleier.
Jeg er sykepleier, vi redder folk, vi dreper ikke."
Han sa aldri unnskyld.
Charles Cullen er anklaget for drapet på Pasquale Napolitano.
Jeg vil fortelle deg litt om pappa.
Pappa var en unik person, Han støttet meg gjennom livet.
Du tok fra oss hennes kropp, men ånden hennes er i dette rommet.
Du har ikke mot til å se på meg.
Det er synd.
Hjertet mitt brister for sønnen min.
Det blør for sønnen min!
Jeg har et hull i hjertet mitt som aldri vil heles.
Det er utrolig at en person kan påvirke så mange liv.
En sykepleier, som skulle ta vare på folk, drepte broren min
for sitt eget syke selvbefinnende.
Jeg er fortapt uten broren min.
Da vi var yngre, gjorde vi alt sammen.
Han var min beste venn.
MICHAEL T. STRENKO, 21 DØDE 15. MAI 2003
IRENE KRAPF, 79 DØDE 22. JUNI 2001
DOROTHEA K. HOAGLAND DØDE 6. APRIL 2003
Larry gikk bort i 2001.
SØNNENS TRAGISKE KAMP
Han håpet på at denne mannen skulle bli tatt.
Dessverre skjedde det ikke mens han levde.
Om bare folk hadde lyttet til ham.
For disse kriminelle handlingene og dette sviket
dømmes du til påfølgende livstidsdommer som beskrevet i straffeavtalen.
Forstår du det?
Takk til alle sammen.
Cullen har signert en straffeavtale som gjør at han unngår dødsstraff
om han samarbeider i etterforskningen.
Flere personer er ansvarlige for Charles Cullens handlinger
i tillegg til Charles Cullen selv.
SYKEHUS
Flere av sykehusene jeg arbeidet ved…
…hadde sterke mistanker om
at det var dødsfall assosiert med meg.
Hvorfor gjorde de ikke mer?
Jeg tror de var bekymret for publisiteten.
Hvis det å beskytte liv ikke var en prioritet for deres del,
er det umulig å forstå hvor lavt folk kan synke
for å beskytte sine finansielle interesser og sykehusets interesser.
Det stilles spørsmål til hvordan han kunne fortsette å drepe
på sykehus i så lang tid.
Dennis Miller er direktør ved Somerset Medical Center.
Tar du noe ansvar for dette?
Vi var ansvarlige for etterforskningen som førte til arrestasjonen.
Jeg er veldig stolt av dr. Cors og Mary Lund
som ledet vår etterforskning.
Vi var det første sykehuset som identifiserte ham.
Kunne dere foretatt en grundigere sjekk?
Nei. Problemet er de andre ansatte som vi tok kontakt med.
Vi undersøkte vandel
og sjekket referansene hans, alle sa det følgende.
Han hadde gode referanser og autorisasjon.
Spørsmålet er, hvordan kan noen drepe folk på flere sykehus,
igjen og igjen, over 16 år?
Igjen, ni sykehus og ett sykehjem. Hvorfor ble han ikke tatt?
Svaret ser ut til å være at han ble oppdaget flere ganger.
De som oppdaget ham, eller hadde sterke mistanker,
sendte ham videre
med positive referanser. Han fikk alltid en ny jobb.
Det er skandalen. Charlie Cullen vil leve resten av livet i fengsel,
men de som sendte han videre,
de som fikk godt betalt for å være ansvarlige,
har aldri blitt holdt ansvarlige.
De var gode i jobbene sine,
som handlet om å ivareta institusjonen,
men de gjorde ikke det rette ved å gjøre det institusjoner skal.
Beskytte pasientene og pleie dem.
De feilet, og de har blitt belønnet
fordi de prioriterte å beskytte institusjonen fremfor pasientene.
Charles Cullen tilsto å ha drept 29 pasienter
og drapsforsøk på ytterligere seks.
I mars 2006 ble han idømt 18 livstidsdommer.
Eksperter tror han kan ha drept over 400 mennesker,
det gjør han til den mest produktive seriemorderen i USAs historie.
Etter at Cullen tilsto i 2003
støttet Somerset Medical Center og andre sykehus "Cullens lov".
Den sier at helsetjenesteleverandører må rapportere ansatte
som ved forsømmelse risikerer pasientsikkerheten.
Disse rapportene må deles med potensielle nye arbeidsgivere.
St. Luke's Hospital sier at de etterforsket Charles Cullen.
Hverken St. Luke's eller politiet
fant noen bevis mot Cullen før hans tilståelse i 2003.
St. Luke's sier at utbyggingen aldri påvirket
noen beslutninger i deres etterforskning.
Tekst: Anya Bratberg