Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Életem során
sok örömet leltem abban, hogy másokon segítettem.
Így arra jutottam, talán az lesz a legjobb,
ha ápoló leszek.
Éjszakai műszakban kezdtem.
Aztán úgy éreztem…
kezdek besokallni.
Rájöttem,
hogy nem bírom nézni mások szenvedését.
Néha már csak annyit tehettem…
hogy véget vetettem a szenvedésüknek.
Nem tudtam leállni.
Rendkívüli hírek New Jersey-ből.
Rémisztő felfedezés bolygatta fel a várost.
Egy ápoló betegek életét oltotta ki…
…egy Somerset megyei kórházban.
Ő lehet Amerika történetének legádázabb sorozatgyilkosa.
EGY SOROZATGYILKOS ÁPOLÓ IGAZ TÖRTÉNETE
CHARLES GRAEBER THE GOOD NURSE CÍMŰ REGÉNYE ALAPJÁN
2003. MÁRCIUS
Egyedülálló anya voltam,
és a Somersetben kezdtem dolgozni intenzív terápiás szakápolóként.
A lányaimat elvittem az iskolába, majd New Jersey-be mentem.
Somerset egy remek kisváros volt.
A kórház volt a közösség szíve.
Fiatal voltam, tele energiával. Egy kicsit talán túlságosan is.
Az egyik főnővér le is tiltott a kávéról.
Amy nagyon különleges volt. Szerettem, ha együtt voltunk beosztva.
Élveztem az intenzív terápiás munkát.
Úgy éreztem, a betegek védelmezője vagyok, ami nagyon boldoggá tett.
Minden tőlem telhetőt meg akartam tenni értük.
A halál a munkánk része.
Gyakorlatilag folyamatosan farkasszemet nézünk a veszéllyel.
Ez egy rendkívül ingoványos terep.
Csak egymásra támaszkodhattunk.
És Charlie volt a legjobb kolléga.
Imádtam vele dolgozni.
Kiváló ápoló volt.
Mindig tudott valami olyat mondani, amivel megnevettetett.
Legtöbbször így, hármasban dolgoztunk.
Kell egy új tasak.
Úgy hívtak minket, hogy a három testőr.
Remek csapat voltunk.
Charlie!
ÁPOLÓ
ÉRTÉKELI A TECHNOLÓGIÁT
„Remek közösségi élet a legkorszerűbb technológiával ötvözve.”
Miután megjelent az írása, a Somerset szóvivőjének neveztem el,
és igazából tényleg az volt.
Azt a brosúrát mindenki látta.
A Somerseti Orvosi Központot mindenki Charles Cullennel azonosította.
Volt az a jellegzetes kis mosolya,
ami azon a fotón is arról árulkodik,
mennyire büszke volt arra, hogy valaki lefotózza,
és kikéri a véleményét.
Folyton azt éreztem, hogy ő egy bántalmazott kisfiú.
Ezt a benyomást tette rám.
Mindig meg akartam védeni.
A bátyám, Florian mindig is pap akart lenni.
Valószínűleg mindenki félénk embernek tartotta,
de ha egy számára fontos dologról volt szó,
rendkívül vehemens tudott lenni.
Nemcsak a bátyám volt, hanem a barátom is.
Egy nap hajnali kettőkor hívott.
Azt mondta, alig kap levegőt.
Mondtam, hogy találkozzunk a kórháznál.
A Somersetbe ment.
A sürgősségin vizsgálták meg.
Egyre jobban zihált.
Azt mondták, intubálni kell.
Emlékszem Gall tiszteletesre, mivel hosszú ideig volt bent.
A testvére pedig
mindig ott volt mellette.
Az orvos azt mondta, mivel túlélte az első éjszakát,
most adjunk neki egy kis időt, bizakodjunk,
mert úgy tűnik, jobban van.
Stabil az állapota.
Emlékszem, ott voltam mellette, és azt mondtam: „Florian, most elmegyek.”
Láttam rajta, ahogy megfeszült, mintha hallott volna.
A tiszteletesnek javult az állapota.
Át is vitték
az intenzív osztályról a kardiológiára.
Megdöbbentem, amikor meghallottam,
hogy összeomlott, és meghalt.
Hiszen már jobban volt.
TOXIKOLÓGIAI KÖZPONT, NEWARK, NEW JERSEY
Köszönjük, hogy a New Jersey-i Toxikológiai Központot hívta.
Kérjük, várjon szakértő munkatársunk jelentkezéséig!
Toxikológia, miben segíthetek?
Üdvözlöm, a Somerseti Orvosi Központból hívom.
Szeretnénk kivizsgálni egy toxicitással kapcsolatos esetet.
Kaptunk egy hívást egy ápolónőtől, aki a Digoxin nevű gyógyszerről kérdezett.
A Digoxint szívelégtelenség kezelésére használják.
Fokozza a szívizom-összehúzódást,
ami erősebb és erősebb lesz.
Egy ponton túl azonban a pulzus csökkenni kezd.
És a beteg meghal.
Azt mondta, van egy beteg,
aki két napja nem kapott Digoxint,
ennek ellenére fokozott tüneteket produkál.
Mondtam, hogy ez lehetetlen.
Ez 16-án történt.
De 28-án, ugyanazon az osztályon volt még egy ugyanilyen esetünk.
- Ugyanazon az osztályon? - Igen.
Első körben laborhibára gyanakodnék.
A beteg elhunyt.
Kérdeztem, hogy tapasztaltak-e más furcsaságot.
Volt-e például hipoglikémiás betegük.
Köztünk szólva az eset előtt volt két betegünk,
akik furcsa módon hipoglikémiásak lettek.
Kicsit pánikba is estünk.
Nos, a továbbiakat magukra bízom.
Ez innentől kezdve rendőrségi ügy.
KÉT NAPPAL KÉSŐBB
A Somerseti Orvosi Központban betegeink biztonsága az első.
Üdv, Nancyt keresem.
Csak szeretnék érdeklődni, hogy döntöttek.
A vezetőség átvette a vizsgálatot.
Már értesítették a jogászainkat.
Arra kértek, hogy harmadik félnek ne adjak ki további információt.
Nem tudja, hogy értesítették-e már a hatóságokat?
Nem, nem tudom.
Valószínűleg így is többet mondtam a kelleténél.
Utána hallgatásba burkolóztak. Nem tudtunk meg semmit.
HÁROM HÓNAPPAL KÉSŐBB
Október 3-án, pénteken
a megyei ügyész felhívott egy haláleset miatt,
ami a Somerseti Orvosi Központban történt.
Az ügyeletes nyomozó akkoriban
Danny Baldwin volt.
Danny új volt a hivatalban, és az egységben is.
Stresszelt, hogy én voltam az új srác.
Jó munkát akartam végezni, hogy bizonyítsam a rátermettségemet.
Nem meghívtak, sokkal inkább odarendeltek egy találkozóra.
Feszült volt a légkör.
Egy teremben ültem a kórház legfelsőbb vezetésével.
A vezetőség és az ügyvédjeik
több beteg halálát vizsgálták.
Mary Lund volt a kórház kockázatkezelője,
akit kapcsolattartóként jelöltek ki az ügyben.
A Somerseti Orvosi Központ belső vizsgálatot folytatott
a létesítményben kezelt azon betegek ügyében,
akiknél rendellenes laboreredményeket észleltek.
Az első két páciensnél alacsony glükózszintet mértek.
A másik kettőnél a digoxin értéke volt magas.
DIGOXIN - MÉRGEZŐ KARDIOTONIKUS SZTEROID
FLORIAN GALL - ELHUNYT
Így bekértük a belső vizsgálat eredményét.
A NYOMOZÁS ELSŐ NAPJA
Másnap, mikor Mary Lund elküldte a belső vizsgálat eredményét,
azt gondoltam, egy köteg információt kapunk majd.
De csupán egy ügyvéd által írt dokumentum érkezett.
Ez meglehetősen szűkszavú volt.
Nem észleltek semmilyen gyanús tevékenységet.
Az egyik ápolójukról, Charles Cullenről ugyan említést tettek,
de nem észleltek semmilyen szabálytalanságot.
Mindenesetre mi végeztünk egy rutinellenőrzést.
Cullent kétszer is letartóztatták.
Ittas vezetésért és birtokháborításért, még a '80-as években.
Kapcsolatba léptem a palmeri rendőrséggel,
hogy további háttér-információt szerezzek.
A beszélgetés közben hallottam, hogy a háttérben
az irattároló szekrényeken keresgélnek.
Kiderült, hogy a jelentésen
volt egy cetli.
A cetli pedig elárulta, hogy néhány hónappal korábban
a Pennsylvaniai Állami Rendőrség
ugyanezt az információt kérte be Cullenről.
A papíron a Pennsylvaniai Állami Rendőrség nyomozójának neve és telefonszáma állt.
Felvettem a kapcsolatot Egan nyomozóval a pennsylvaniai rendőrségtől,
akitől megtudtam, hogy korábban már folyt vizsgálat Charles Cullen ellen,
amiért nagy mennyiségű gyógyszert halmozott fel a St. Luke Kórházban.
A mi szakmánkban hamar rájön az ember, hogy minden okkal történik.
Ha az a cetli nem lett volna az aktán,
ez az ügy talán sosem robban ki.
Tudtam, hogy ha Cullen valóban érintett,
továbbra is érintkezik a betegekkel.
Versenyt futottunk az idővel.
Ahogy Cullen az ügy középpontjába került…
…Dannyvel felkerestünk néhány hozzá közel álló személyt.
Elkezdtük kikérdezni a családtagjait.
Megtudtuk, hogy Charles Cullen rendkívül okos ember.
Szerető apa, aki törődik a gyerekeivel.
Bár nem tudták, milyen ügyben nyomozunk,
nem tűntek meglepettnek, hogy náluk kopogtatunk, és Cullenről kérdezősködünk.
Igazából sosem szerettem önmagam.
Édesanyám halálát…
sosem tudtam igazán feldolgozni.
Annak idején ő volt az egyetlen,
aki afféle védőbástya volt az otthon történtek…
és köztem.
A halála után…
én…
úgy éreztem…
védtelen vagyok.
MOUNTAINSIDE-I ÁPOLÓKÉPZŐ
A diplomámat 1987-ben szereztem meg az ápolóképzőn.
Úgy éreztem, ez az egyetlen nekem való szakma.
És hogy ezzel segíthetek másokon.
Emlékszem, a nővérpultban álltam,
amikor megmértem a pulzusom, és sokkot kaptam.
Volt vagy 180.
Charlie ezt pont látta.
Azt kérdezte: „Jól vagy?”
Egyre rosszabbul lettem.
Bekísért egy szobába, leültetett egy székre,
és megkérdezte, mi a gond.
Én meg elmondtam,
hogy valójában mi a bajom.
Már a Somersetben dolgoztam, mikor kiderült, hogy kardiomiopátiám van.
Szó szerint úgy éreztem, mintha a szívem ki akarna ugrani a helyéről.
A gyógyszerek nem segítettek,
és ez a betegség végzetes lehet.
Nem voltak jók a kilátásaim.
Nem tudtam, mennyi időt tölthetek még a lányaimmal.
De nem akartam, hogy bárki is tudjon az állapotomról.
Féltem, hogy nem tudom majd fizetni a számlákat,
és megszűnik a biztosításom.
Márpedig az egyetlen módja,
hogy az embernek legyen biztosítása az, ha dolgozik.
Charlie-val megosztottam ezt a titkot,
még úgy is, hogy tudtam, ha ez kiderül, mindent elveszíthetek.
Azt mondta, azonnal menjek a sürgősségire, mire mondtam, hogy kizárt.
Három betegem volt aznap este, nem tehettem meg.
Erre annyit mondott: „Várj itt!”
Amikor visszajött,
a kezében egy szem Cardizem volt.
Bevettem.
Sosem töprengtem el azon, hogy szerezte azt a gyógyszert.
Aznap este nemcsak a betegeket látta el,
hanem az adminisztrált is helyettem.
Sosem árult el.
És nem ez volt az egyetlen alkalom, hogy gondoskodott rólam.
A NYOMOZÁS KILENCEDIK NAPJA
Egan nyomozó elmondta, hogy Cullen korábban több kórházban is dolgozott,
így Timmel elkezdtük időrendben összerakni,
hogy Cullen mikor, hol dolgozott.
Megszereztem Cullen önéletrajzát,
amiben minden korábbi munkahelye szerepelt.
Kilenc kórház és egy idősek otthona.
Beszéltünk Charles Cullen néhány ismerősével.
Kiderült, hogy kínozta a saját kutyáit,
és egy alkalommal megmérgezett egy állatot,
amit otthon tartottak.
Beszámoltak egy, a Warreni Kórházban történt esetről is.
Bár nem sok részletet tudtunk meg,
ezen a nyomon jutottunk el
a Warren megyei ügyészséghez, ahol teljes képet kaptunk az ügyről.
BŰNCSELEKMÉNY: GYANÚS HALÁLESET
Sharon Jones vagyok,
Helen Dean unokahúga és Larry Dean unokatestvére.
Helenre anyámként tekintettem.
Larryvel pedig mintha testvérek lettünk volna.
Ez Larry könyvtárszobája.
Itt vannak a könyvei és a pipái.
Larry nagyon közel állt az édesanyjához.
Hihetetlenül közel. Nem is nősült meg soha.
Az anyja volt a mindene. A világot jelentette neki.
Helent a Warreni Kórházban műtötték,
és…
mielőtt kiengedték,
igazából már jól volt.
A Coventry Központba akarták küldeni rehabilitációra,
hogy utána hazamehessen.
Larry épp bent volt nála látogatóban,
amikor belépett a kórterembe egy férfi, egy ápoló,
és megkérte Larryt, hogy menjen ki.
Az ápoló elhúzta az ágy körül a függönyt.
Larry kint várt a nővérpultnál,
amikor meghallotta, hogy az anyja feljajdul.
Visszament a kórterembe,
ahonnan az ápoló sietve távozott.
Larry megkérdezte az édesanyját,
hogy mi történt, aki azt mondta, az ápoló megszúrta.
Larry mindig magánál hordta a svájci bicskáját.
Kihajtotta belőle a nagyítót, közelebb hajolt,
és látta, hogy Helen jobb combján valóban van egy tűszúrás.
Helent még aznap délután átszállították a rehabilitációs intézetbe,
Larry pedig hazaugrott az édesanyja papucsáért,
de amint belépett az ajtón, csörgött a telefont.
A Coventry Központból hívták,
és közölték vele, hogy az édesanyja elhunyt.
Nagyjából öt perccel azután, hogy megérkezett.
Az unokatestvérem ezután elment az ügyészségre,
és elmondta, hogy az édesanyját megölték.
Larry a lelke mélyén tudta,
hogy az a férfi tette, aki bent volt aznap a kórteremben,
akit az édesanyja a halála előtt azonosított is,
aki a halálos injekciót adta be neki.
Elvégezték a toxikológiai vizsgálatot.
Minden gyógyszert vizsgáltak, kivéve egyet.
A Digoxint.
GYANÚS HALÁLESET A SOMERSETBEN
SZÁMOS TISZTÁZATLAN LABOREREDMÉNY
GYANÚS HALÁLESETEK A WARRENBEN
A Warren-ügyet lezárták.
A gyanú fennállt ugyan,
de nem volt bizonyíték bűncselekményre.
Cullen így továbbléphetett.
A Warrenben folytatott nyomozást követően
Cullen önként bevonult a pszichiátriára.
Szerettem volna
otthagyni az ápolói szakmát
a Warreni Kórház után.
De megkaptam, hogy ez apaként óriási felelőtlenség.
És hogy támogatnom kell a gyerekeimet.
Tudtam, hogy ha olyan helyzetbe kerülnék,
mindig késztetést éreznék arra, hogy…
véget vessek mások szenvedésének.
Nem tudtam…
hogyan öntsem szavakba…
ami történt, amit éreztem, és amit tettem.
…kezelőorvosai szerint nincs akadálya annak,
hogy hazabocsátását követően
szakápolói munkáját az önök intézményében folytathassa.
Legtöbben kórházban kezdjük az életünket,
és ott is fejezzük be, a kettő között pedig párszor megfordulunk ott.
Univerzális hely.
De a kórházi dolgozókat,
főleg az ápolókat
úgy kezelik, mint valamiféle cserélhető alkatrészeket.
A munkaerő-kölcsönző cégek pedig csak feltöltik az üres helyeket.
Minden percben betölt valaki egy állást. Az emberek jönnek-mennek.
És ez a fajta ideiglenesség már majdhogynem elvárt.
A profitorientált magánintézmények, az egészségügyi szektor
tökéletes választás volt Charlie Cullen számára.
Itt láthatatlan volt.
Sokak számára csak egy név volt, arc nélkül.
A NYOMOZÁS 17. NAPJA
Aggasztó volt, hogy egy ápoló bánthatja vagy megölheti a betegeket,
ugyanakkor annak ellenére, hogy Cullen múltja rosszat sejtetett,
az ügyész nem írhatott alá elfogatóparancsot
híresztelések és pletykák alapján.
Közbiztonsági kockázatot jelentett.
Rendkívül aggasztó volt, hogy még mindig a Somersetben dolgozott,
miközben próbáltuk a letartóztatáshoz szükséges információkat összegyűjteni.
Donnával észrevettük,
hogy a laboreredmények teljesen összekuszálódtak.
Más kollégáktól is hallottam,
ahogy azt mondják: „Az éhomi cukor nálam megint 22.”
Azt hittük, valami gond van a laborral.
Márpedig ha nem voltunk biztosak valamiben,
mindig Charlie-hoz fordultunk segítségért.
Olyan gyógyszereket ismert, amikről életemben nem hallottam.
Szenvedélyévé vált a gyógyszerek hatásmechanizmusának megértése.
Digoxint használtam…
mert az…
pár óra elteltével hatott.
Az ápolók, akikkel dolgoztam…
nem tudták, mi történik.
Bárcsak…
évekkel ezelőtt leálltam volna!
Azt hittem, így lesz.
Bizonyítékokat kellett szereznünk.
Az egészségügyben elkövetett gyilkosságok pokoli ügyek.
Rettentő nehéz őket bizonyítani.
Nem voltak sem tanúk, sem kamerafelvételek,
és konkrét bűnügyi helyszín sem volt.
SOMERSETI ORVOSI KÖZPONT MARY LUND
Elmentem Mary Lundhoz, a Somerset kockázatkezelőjéhez.
Érdeklődtem, hogy készültek-e további feljegyzések.
Azt mondta, már mindent átadott, ami volt.
Mire visszamentünk a Warreni Kórházba, hogy további adatokat gyűjtsünk,
és mélyebbre ássunk, a dokumentumokat már megsemmisítették.
Lukra futottunk.
AZ INFORMÁCIÓTÖRLÉS MÓDJA: IRATMEGSEMMISÍTÉS
Olyanok voltunk, mint a vergődő halak.
Folyton feszült voltam, amit a családom,
és a környezetemben mindenki más is érzékelt.
Kétségbeesetten vártuk az áttörést.
Segítség kellett.
Külső segítség.
A NYOMOZÁS 20. NAPJA
TOXIKOLÓGIAI KÖZPONT
Köszönjük, hogy a New Jersey-i Toxikológiai Központot hívta.
Kérjük, várjon szakértő munkatársunk jelentkezéséig!
Toxikológia, miben segíthetek?
A Somerset megyei ügyészségről felhívott egy nyomozó
aki a Digoxinról érdeklődött.
Kérdeztem, hogy a Somerset-ügy miatt hív-e.
Erre síri csend.
Majd a nyomozó azt kérdezte: „Mire gondol?”
Mondtam, hogy a kórháznak már ezerszer jeleztük, hogy valaki gyilkol.
Erre a nyomozó: „Negyed óra múlva ott vagyok az irodájában.”
Bruce azt mondta: „Naná, hogy tudtuk! Azt vártuk, hogy valaki lépjen végre.”
Azt kérdezték, elmondanánk-e, amit tudunk.
Bruce ekkor hozzám fordult, hogy beszélnék-e velük.
Mondtam, hogy még szép.
Elmentünk Dr. Marcus irodájába,
aki köszönés után egyből azt kérdezte,
„Hol voltak idáig? Hónapok óta várjuk magukat.”
Megvolt minden felvétel a kórházzal folytatott beszélgetésekről.
- Kivel beszélek? - Jó reggelt!
Bruce, maga az?
- Igen, jó napot! - Üdv! Mary Lund vagyok.
Üdvözlöm! Dr. Marcus máris érkezik.
Mikor Timmel meghallgattuk a felvételeket, nyilvánvalóvá vált,
hogy a kórház nem mondott el mindent.
Itt is van.
Dr. Marcus, összefoglalná, kérem, miről beszéltek eddig Nancyvel?
Dr. Marcus már hónapok óta kapcsolatban állt a kórházzal.
Ha valaki ezt szándékosan csinálja,
önök mégsem tesznek feljelentést, és újabb beteg meghal…
Én nem vesztegetném tovább az időt.
- Rendben. - Rendben.
Köszönjük a tájékoztatást.
Ezután további három hónapba telt, mire a kórháztól értesítést kaptunk.
És még akkor is
az információ, amivel a nyomozás kezdetén szolgáltak,
minimális volt.
Ugyanazt gondolom most is, amit akkor.
A kórház próbálta az ügyet eltussolni.
Féltek, hogy per lesz a vége.
Ha elterjed, hogy sorra meghalnak a betegeik, senki nem megy majd oda.
Az orvosok sem hívnak majd oda senkit.
Márpedig ha ők sem visznek be beteget,
és a helyiek sem járnak oda,
a kórház rengeteg pénztől elesik.
És ha a kórház nem termel pénzt, megkezdődnek a leépítések.
Szóval úgy voltak vele, hogy jobb lesz az egészet a szőnyeg alá söpörni.
2002. JÚLIUS - 2002. JÚLIUS SZENT SZÍV KÓRHÁZ, PENNSYLVANIA
2000 ÁPRILIS - 2002. JÚLIUS ST. LUKE'S KÓRHÁZ, PENNSYLVANIA
Azon töprengtünk,
Cullen korábbi munkahelyei közül vajon hány kórház járhatott el ugyanígy.
Hányan nem tettek bejelentést?
1994 - 1996 HUNTERDON ORVOSI KÖZPONT, NEW JERSEY
1987 - 1991 ST. BARNABAS ORVOSI KÖZPONT, NEW JERSEY
Mielőbb tudnunk kellett, mi történt a többi kórházban.
Danny elment a Pennsylvaniai Állami Rendőrségre,
hogy még többet tudjunk az ottani nyomozás részleteiről.
Az egész azzal a kis cetlivel kezdődött,
amin a pennsylvaniai rendőrség nyomozójának neve és száma állt.
Az első beszélgetésünkkor Egan nyomozó elmondta,
hogy Charles Cullen feltételezhetően gyógyszereket tulajdonított el.
Telefonon nem bocsátkozott részletekbe, csak később, személyesen.
Akkor azonban elmondott mindent, ami történt.
Egan nyomozó a St. Luke Kórház halálozási rátáját vizsgálta.
Megmutatta néhány feljegyzését is.
Egy ápoló el is mondta neki,
hogy Charles Cullen betegeket gyilkol,
és volt bátorsága elmesélni az általa tapasztaltakat.
2000. ÁPRILIS - 2002. JÚLIUS ST. LUKE'S KÓRHÁZ, PENNSYLVANIA
Az egész 2002-ben kezdődött.
Charles Cullen a munkatársam volt,
a betlehemi St. Luke Kórház intenzív osztályán dolgoztunk együtt.
Összetartó kis csapatunk volt, remek volt köztünk az összhang.
Charlie fura fickó volt.
Voltak érdekes dolgai.
De az intenzív terápiás ápolók általában mind furák.
Bent voltam aznap este, amikor kivezették.
Megengedték, hogy felmondjon, pedig hajnali kettő vagy három volt.
Minden titokban zajlott.
Egy-két nappal később
felhívtam egy kollégámat,
és kérdeztem tőle, tud-e valamit a történtekről.
Azt mondta, több mint 50 ampullányi gyógyszert találtak
egy dobozban kidobva.
A legtöbb bontatlan volt, de nem mindegyik.
Próbáltam összerakni a dolgot.
Charles távozása előtt
két olyan eset is történt egy héten belül, pontosan egy hét leforgása alatt,
hogy olyan betegek haltak meg, akiknek az állapota már stabil volt.
Teljesen érthetetlen volt.
Írtam egy listát a betegekről, akik abban az időszakban hunytak el,
aztán megnéztem a pontos dátumokat,
időpontokat, neveket, és így tovább.
Összevetettem mindent.
Összesen 67 haláleset történt.
Számításaim szerint az lett volna reális,
ha ezeknek a negyedénél van Charlie beosztva,
ami 17 beteget jelentett.
Csakhogy 40 ilyen eset volt.
CULLEN - KB. 40 HALÁLESET
Több mint duplája annak, ami statisztikailag reális lett volna.
Azt hiszem, két betegem volt, akit konkrétan ki is nézett magának.
Olyanok, akikhez őszintén kötődtem.
Egyiküket Samnek hívták.
Sam hatalmas termetű férfi volt.
A keze, akár egy baseballkesztyű. Igazi óriás volt.
Úgy került be hozzánk, hogy nem volt tudatánál.
Csukva volt a szeme, nem beszélt, nem reagált semmire.
Aztán jó pár nap elteltével egyszer csak ennyit hallottunk…
Gondoltam: „Mi a csuda lehet ez?”
Kis időbe telt, mire rájöttünk, hogy valójában beszél.
Ez a hatalmas termetű ember egy halk, morgó hangot hallatott,
és órákba telt, mire megértettük,
hogy nagyon lassan azt mondta: „Szeretlek!”
Mindig ezt mondta, mikor én voltam mellé beosztva.
Pár nappal később
már egy szerelmes dalt is énekelt, mikor bementem hozzá.
Drága ember volt.
Aztán…
Charlie ügyelete alatt meghalt.
Beszéltem a vezető ápolóval és az ápolási igazgatóval is.
Elmondtam, hogy Charlie minden kétséget kizáróan betegeket öl.
De azt mondták, kizárt.
Biztosan nem tesz ilyet.
Azt mondták, már kivizsgálták az ügyet, és a bűncselekmény gyanúját kizárták.
ST. LUKE
TRAUMATOLÓGIA
Aznap reggel sírva mentem haza.
Felhívtam egy jó barátomat, aki rendőr százados volt.
Még a hazaúton hívtam, és azt mondtam: „John, fogalmam sincs, mit tegyek.”
„Senki sem hallgat rám, senki nem tesz semmit, hogy megállítsa.”
„De most már biztos vagyok benne, hogy betegeket öl,
és nem csak egy-két beteget, rengeteget,
és senki nem figyel arra, amit mondok.”
Jó pár nap hiábavaló próbálkozás után…
az állami rendőrséghez fordultunk.
A nyomozás rendkívül lassan folyt.
Egyik nap épp ügyeletes voltam,
amikor a kórház vezérigazgatója behívta az összes ápolót a társalgóba.
Bejelentette, hogy a nyomozás lezárult,
és hogy a rendőrség megállapította, hogy Charlie nem tett semmi rosszat.
A kollégák ezután még sokáig pletykáltak az ügyről.
Olyanokat mondtak, hogy az ápoló, aki bejelentést tett,
jó nagy zűrt okozott,
és a kórház kis híján búcsút mondhatott az újonnan épülő szárnynak.
Az építkezéshez kölcsönre volt szükség,
amihez a kilátásban lévő bírósági ügyeket is be kellett jelenteni.
Ez volt a fő szempont.
El akarták kerülni a büntetést, nehogy elessenek a pénztől.
Könnyebb volt Charlie-t elengedni egy szép referencialevéllel,
mint szembenézni a következményekkel.
A St. Luke's egyike az USA 100 legjobb kórházának.
Az egészségügy gigantikus ökoszisztémája, ami folyamatosan bővült.
Kiváló hitelminősítést kaptak az új szárny megépítésére.
Azt akarták, hogy Charlie csendben távozzon,
és hogy ez szándékos volt-e, vagy sem, nem tudom,
de oly módon tették, hogy minimalizálják egy bírósági per lehetőségét.
Megóvva az intézményt a betegek védelme árán.
Gall.
PÁCIENS NEVE
A Cullent érintő ügyek mindegyike esetében,
mind Pennsylvaniában,
mind pedig Warrenben, a Helen Deannel történtek kapcsán…
a nyomozást bizonyíték hiányában lezárták.
Maguk a kórházi vezetők is gyanították, hogy Cullennel valami nem stimmel.
Strickland.
Hargrove.
Strenko.
Ahol Cullen megjelent, ott hamarosan problémák kezdődtek,
szinte az összes munkahelyén.
Nem akartuk, hogy ez az ügy is
úgy bukjon el, ahogy a többi.
Az egyik dolog, amire összpontosítani akartam,
a Pyxis volt.
A Pyxis egy számítógépes gyógyszeradagoló.
Látni akartam, milyen gyógyszereket vett ki Charles Cullen.
Még az október elején történt első beszélgetésünkkor
Mary Lund elmondta, hogy a Pyxis csak 30 napig tárolja az adatokat.
Ezt igencsak furcsának találtuk.
Fel is kerestem a gyártót Kaliforniában.
Az illetékes teljesen ledöbbent.
Azt mondta, minden adat visszakereshető a rendszerből.
A vezetőség a bolondját járatta velünk.
Amit tettek, az bűncselekménynek minősül.
Azonnal felkerestem Mary Lundot.
Elmondtam, hogy ha nem adja ki a kért információt,
kénytelenek leszünk lefoglalni a Pyxis gépeket,
és az FBI majd elvégzi a törvényszéki elemzést.
A beszélgetésünk után
Mary Lund azonnal telefonálni kezdett,
és csodák csodájára mégis sikerült megszerezni az általunk kért információt.
Ez kulcsfontosságú bizonyíték volt.
Láttuk, hogy bizonyos gyógyszerek Charles Cullen birtokában voltak,
mégpedig abban az időben, amikor az érintett betegek rosszul lettek.
Mivel még messze voltunk attól, hogy Cullent vád alá helyezhessük,
szerettük volna legalább azt elérni, hogy ne legyen a betegek közelében.
A korábbi munkahelyeiről összegyűjtött adatok alapján
kiderült, hogy az egyik pályázatában volt némi ellentmondás.
Ezt használtuk ürügyként a Somersetben,
hogy elbocsássák.
A biztonságiak vezették ki az épületből.
Nem akartam elhinni. Sokkot kaptam.
„Miért kellett…
miért kellett pont őt kirúgni?
Egy ilyen kiváló ápolót.”
Egyből felébredt bennem a védelmező ösztön.
Mentett üzenet. Hétfő, 18:57.
Szia, Amy! Charlie vagyok. Próbáltalak visszahívni.
Van mit mesélnem.
Óriási balhé volt. Majd hívj vissza, rendben?
Amikor felhívtam, elképedve kérdeztem, hogy mi történt.
Rettentő feldúlt voltam.
Azt mondta, azért rúgták ki,
mert a pályázati lap kitöltésekor nem volt teljesen őszinte.
JELENTKEZÉSI LAP: CHARLES CULLEN
Hosszasan beszélgettünk. Nagyon aggódtam érte.
Hallottam rajta, hogy összetört.
Mondtam, hogy én szívesen írok neki referencialevelet,
és minden rendben lesz.
A NYOMOZÁS 27. NAPJA
Cullen elbocsátása után beszélnünk kellett a volt kollégáival,
hogy megtudjuk, észleltek-e bármi gyanúsat vele kapcsolatban.
Nyomozók jöttek be a kórházba,
és rengeteg kérdést tettek fel.
Ilyen helyzetben az ember először mindig saját magára gondol.
Hiszen ha Charlie-t kirúgták,
bármelyikünket elküldhetik.
Szerettünk volna gyorsan végezni,
de jött egy kérelem a kórház részéről,
mégpedig a felettesemnek címezve,
arra vonatkozóan, hogy a kórház vezetősége jelen lehessen a beszélgetéseken.
Mint kiderült, Mary Lund volt a kijelölt vezető,
az ápolók pedig szemmel láthatóan nem mertek
a főnökük előtt őszintén beszélni.
Nem jutottunk semmire.
Már majdnem mindenkivel beszéltünk,
de egy név valahogy folyton szóba került. Amy Loughren neve.
Őt kérdeztük ki utoljára.
Úgy döntöttem, magam beszélek Amyvel.
Amikor bementem a hátsó szobába,
Mary Lund, aki a kórház kockázatkezelője volt,
velem tartott.
Felkészített, és nyugtatgatott, hogy minden rendben lesz.
Mondtam a nyomozónak, hogy az egész egy baromság.
Ezt jó sokszor elmondtam.
Aztán valamiért
Mary Lundnak el kellett mennie.
Amy jó benyomást tett rám.
Tetszett, ahogy megvédte a barátját.
Úgy éreztem, megéri a kockázat, hogy mélyebben beavassam,
és eláruljak neki néhány bizalmas információt.
Danny áttolt egy papírt az asztalon.
Charlie Pyxis-riportja volt.
Csóválta a fejét. Hirtelen teljesen megváltozott.
Őszinte meglepettséggel csak annyit mondott: „Hű!”
Talán akkor kezdett eltöprengeni azon,
hogy amit elmondtam, igaz is lehet.
Teljesen nyilvánvaló volt,
hogy az a papír valami ördögi dologról árulkodik.
Minden elsötétült.
És akkor egyszerre beugrott egy jelenet.
Emlékszem, hogy a nővérpultban álltam.
Láttam, hogy egy betegnek tachycardiás rohama van.
Kiabáltam, hogy „Újraélesztést!”
Berohantam a kórterembe,
és láttam, hogy Charlie már ott van.
És Charlie egy injekciót adott be a betegnek.
Megkérdeztem, mit adott neki.
Azt mondta, lidokaint.
Furcsállottam a dolgot.
Egy pillanatra, de tényleg csak egy röpke pillanatra
átfutott az agyamon, hogy minek ad a betegnek lidokaint.
Folytattuk az újraélesztést, a beteg továbbra is kapta a lidokaint,
amikor is megjelent az orvos.
Műszakvezetőként én tájékoztattam,
hogy megkezdtük az újraélesztést.
Azt kérdezte: „Ki adott a betegnek lidokaint?”
Erre azt mondtam: „Én voltam. Én adtam neki lidokaint.
Én vagyok a műszakvezető, én vagyok a felelős.
Azt orvos erre közölte, hogy a beteg allergiás a lidokainra.
Rajtakaptam, amint megölt valakit, és nem…
nem fogtam fel.
Meg sem fordult a fejemben.
Miután megvilágosodtam,
csak néztem Dannyt és a reakcióját.
Danny pedig…
azt kérdezte: „Segít nekem?”
Nem emlékszem, aznap hogy mentem haza.
Csak annyi maradt meg,
hogy amikor hazaértem, felhívtam Donnát.
Úgy éreztem, mintha maga alá gyűrt volna egy lavina.
A betegek, a családjaik…
A tudat, hogy bíztam benne.
Tényleg bíztam benne.
A NYOMOZÁS 48. NAPJA
Az Amy Loughrennel folytatott beszélgetés másnapján
úgy döntöttünk, elmegyünk hozzá.
Szerettük volna, ha segít nekünk, ha van egy beépített emberünk.
Amikor Tim és Danny eljöttek hozzám,
próbálták átrágni magukat az orvosi dokumentáción,
de számukra teljesen idegen volt a nyelvezet, nem igazán értették.
Kérték, hogy magyarázzam el a Pyxis-riportot.
Láttam,
hogy számos műveletet visszavontak.
DIGOXIN VISSZAVONVA
A visszavont tételek között életveszélyes gyógyszerek is szerepeltek.
Tehát beírta egy beteg nevét,
kiválasztotta a Digoxint,
a fiók kinyílt,
ő pedig kivette a gyógyszert.
Ezután visszavonta a műveletet.
VISSZAVONVA
Miközben javában beszélgettünk,
megcsörrent a telefonom.
A kockázatkezelőnk, Mary Lund hívott.
Őszintén megdöbbentem, gyanús volt az egész,
nem értettem, miért hív itthon.
Kérdezősködni kezdett,
hogy beszéltem-e a nyomozókkal a kórházban való egyeztetés után.
Azt is javasolta, hogy ne beszéljek többet az ügyről,
kizárólag a kórház valamely vezetőjének jelenlétében.
Próbált elrettenteni attól, hogy a rendőrséggel beszéljek.
Miközben telefonáltam,
Danny és Tim is igyekezett fülelni.
Óriási kockázatot vállaltam.
A karrierem, a családom volt a tét.
Kardiomiopátiám volt.
Féltem, hogy lerokkanok,
és nem lesz majd biztosításom.
Beszélnem kellett a lányommal. Ezt a döntést együtt kellett meghoznunk.
Amikor hazajött az iskolából, leültünk,
és elmondtam neki, hogy anyunak volt egy munkatársa,
aki valószínűleg bántott embereket,
valószínűleg a halálukat is okozta.
És most lehetőségem van arra,
hogy megállítsuk őt, és ezzel megóvjunk másokat.
Azt mondta, ha segíthetünk megállítani egy gyilkost,
akkor tegyük meg, ez nem lehet kérdés.
Egy 11 éves kislányba több erkölcsi érzék szorult,
mint egy kockázatkezelésért felelős vezetőbe.
A NYOMOZÁS 50. NAPJA
Amy belement, hogy rögzítsük a Cullennel folytatott beszélgetéseit.
Az egyik legfontosabb feladatom a nyomozásban az volt,
hogy fenntartsam a kapcsolatot Charlie-val.
Egy tömeggyilkos szabadon mászkált,
nekünk pedig meg kellett akadályoznunk, hogy kereket oldhasson,
és eltűnjön a látókörünkből,
vagy netán újra munkát vállaljon egy másik kórházban,
ahol ismét bevetheti a jól bevált módszereit.
Tudtuk, hogy munkát keres.
Tudtuk, hogy lelkileg is mélyponton van.
Fájt hallani a hangját.
Úgy éreztem,
hogy elárulom őt.
De a lelkem mélyén tudtam,
hogy továbbra is gyilkolna, és egyre ügyesebben csinálná.
Cikáztak a gondolataim.
Féltem attól…
hogy elkapnak.
Nem tudtam leállni.
Jelentkeztem…
teljes munkaidőben
egy másik intézménybe.
És tudtam, hogy újra meg fog történni.
A NYOMOZÁS 52. NAPJA
Amy bejött az irodánkba, és elmondta, mi mindenre kell odafigyelnünk.
Idővel úgy éreztem, én is a csapat tagja vagyok.
Rájöttem, hogy bármennyire is kis pontnak tartom magam a történetben,
de a szaknyelvet egyedül én értem és én beszélem.
Azt is megkérdeztem,
hogy megvannak-e a cerneres beosztások.
Dannyvel összenéztünk,
és megkérdeztük, ki az a Cerner.
Amy kijavított, hogy nem „ki,” hanem „mi”.
Elmondtam, hogy a betegekről minden információ ott lelhető fel.
A Cernerből kinyert adatok nélkül
pokolian nehéz lett volna bármit is Charlie-ra bizonyítani.
Amikor visszamentem dolgozni,
elkezdtem kinyomtatni a kórlapokat, hogy átnézhessem őket.
Amikor senki sem figyelt,
Amy számítógéphez ült, és egy kötegnyi információt nyomtatott ki a betegekről,
vállalva annak a kockázatát, hogy ezért felelősségre vonhatják.
Ehhez óriási bátorság kellett.
Hatalmas stressz alá helyeztem magam,
úgy, hogy az egészségem miatt eleve aggódtam.
Mégis biztosan tudtam,
hogy ha kockára is teszem az életemet…
segítenem kell.
A különböző helyekről származó információkat
sorra összeegyeztettük.
És ez a végtelen irattenger Cullenhez vezetett.
Csak egyetlen halálesetet kellett rábizonyítani…
és elkapjuk.
GALL TISZTELETES (68)
Kellett egy holttest.
Digoxint kellett kinyernünk a szövetből.
Gall tiszteletes ügye tűnt a legbiztosabb pontnak,
annak ellenére, hogy hónapokkal azelőtt hunyt el.
Sosem gondoltam volna, hogy egy nap majd azzal kopogtatnak be hozzám,
hogy a bátyámat megölték.
Először dühös voltam.
Azt gondoltam, ez lehetetlen. Ilyesmi nem történhet meg.
Azt mondták, valószínűleg exhumálni kell majd a holttestet,
és a beleegyezésemet kérték.
FLORIAN J. GALL FŐTISZTELENDŐ ÚR
Az ilyesmi minden családot felzaklatna lelkileg.
Nem is beszélve az újratemetés megrázkódtatásairól.
Legszívesebben azt mondtam volna, hagyják békében nyugodni.
De persze hozzájárultam, azt mondtam, semmi akadálya.
Lucille azt mondta, a bátyja egész életében az embereken segített,
és most a halála után is ugyanezt teszi.
Az exhumálást követően
Gall tiszteletes holttestét átszállították az orvosszakértői vizsgálatra,
ahol elvégezték a boncolást.
A Gall tiszteletes testében talált digoxin mennyisége miatt
a halál okát hivatalosan is megváltoztathattuk
a kórház által jelentett természetes halálról gyilkosságra.
De a kirakósból még hiányzott néhány darab,
amit a bíróság számon kérhetett volna.
Tárgyi bizonyíték kellett.
Egy szennyezett fecskendő vagy egy infúziós tasak.
Nem volt könnyű dolgunk.
A NYOMOZÁS 60. NAPJA
Charlie felhívott,
és izgatottan mesélte, hogy kapott egy új állást.
Egyből hívtam Timet a hírrel.
Tudtuk, hogy az új munkahelyén Cullen valószínűleg ismét gyilkolni fog.
Szorított az idő.
Beismerő vallomás híján ott folytatta volna, ahol abbahagyta.
Továbbra is gyilkolt volna.
Arra kértek, hogy találkozzam vele.
Mégpedig bedrótozva.
Mentett üzenet.
Szia! Charlie vagyok. Próbáltalak visszahívni.
A péntek jó lehet, csak mondd, hogy hánykor!
De persze, jó lenne találkozni.
Amyt bedrótoztuk, és a parkolóban vártunk.
Meg voltam rémülve.
Amikor beléptem az étterembe,
Charlie életében először megölelt.
Rettegtem,
hogy észreveszi majd a kis fekete dobozt,
ami a hátamra volt ragasztva.
- Hogy vagy? - Jól.
- Tuti? - Aha.
Az étteremben nagy volt a háttérzaj, és hangos volt a zene is.
Mintha italakció lett volna.
Még az elején volt egy kis zűr.
Egy betegem hipoglikémiás lett.
A Warrenben meg egy beteg meghalt 24 órával azután, hogy én voltam mellette.
A fia azzal vádolt, hogy én adtam be neki valamit.
És mi volt Gall atyával?
Vele mi történt? Charlie, mi történt vele?
Nem megy…
Dehogynem.
Figyelj, ismerlek, és nem vagyok hülye.
Miért tetted?
Olyan jó ember vagy.
Miért tetted?
Hadd segítsek rajtad!
Akkor a készülék elnémult.
Azt mondtam: „Tudom, hogy te tetted.
De minden rendben lesz. Bármi is történt, én szeretlek.”
De akkor először…
nem Charlie-t láttam ott.
Az arca elsápadt.
A teste megmerevedett.
Oldalra biccentette a fejét…
és megváltozott a hangja.
Már nem a barátom, Charlie ült ott velem szemben.
Nem ő volt az.
Csak az üresség.
Nem a gonoszság sütött belőle, nem volt szörnyeteg.
Egyszerűen csak maga volt az üresség.
Nem törődött velem. Nem érdekelte semmi.
Csak annyit mondott: „A végsőkig harcolni fogok.”
Ha Cullen akkor elsétál, tovább ölt volna.
Nem kockáztathattunk.
Dannyvel ezért elé álltunk,
és mondtuk, hogy most velünk kellene jönnie.
Közöltük vele, hogy le van tartóztatva Gall tiszteletes meggyilkolásáért.
Miután Cullent bevittük, megkezdtük a kihallgatást.
Amikor Timmel beszéltünk vele, nem léptünk fel támadólag.
Nem üvöltöztünk vele, nem kiabáltunk.
Úgy beszéltünk vele, ahogy most is beszélek,
ő meg csak azt hajtogatta: „Nekem ez nem megy.”
Felhúzta a térdét, átkulcsolta, és végig ebben a magzatpózban ült,
miközben válaszolt a kérdéseinkre.
Görcsösen próbált mindent magában tartani.
A válasz ott volt, csak épp nem tudott felszínre törni.
Az volt a terv, hogy jól megizzasztjuk,
de nyilván minket is figyeltek,
és ránk szóltak, hogy álljunk le.
Úgy éreztem, elúszott a lehetősége annak, hogy vallomásra bírjuk.
Tim felhívott.
Elmondta, hogy van egy új tervük,
és beszélnem kellene Charlie-val.
Charlie-t bilincsben vezették elém.
Műtősruhában volt,
és a fűző nélküli cipőjét viselte.
Én meg…
egyszerűen…
összetörtem.
Hogy így kellett őt látnom.
Olyan volt, mint egy kisgyerek.
Nem éreztem iránta haragot.
Nem az volt a benyomásom…
hogy egy szörnyeteg áll előttem.
Inkább akkor is
azt a rettenetes bűntudatot éreztem, hogy elárultam a barátomat.
Levették róla a bilincset,
és elkezdtünk beszélgetni,
ahogy máskor is.
Mintha a világ legtermészetesebb dolga lett volna, hogy ott ülünk azon a kanapén,
ő műtősruhában…
Furcsa, mennyire természetes volt az egész.
De aztán eszembe jutott,
ki az, akit valójában meg kéne védenem.
Olyan embereket ölt meg, akik végtelenül kiszolgáltatott helyzetben voltak.
Lekötözött,
begyógyszerezett embereket,
akik nem védhették meg magukat.
Az én dolgom lett volna megvédeni őket, de nem tettem meg.
Tudtam, hogy bármit megtennék azért,
hogy vallomásra bírjam.
Azt mondtam neki…
„Az életemnek
hamarosan búcsút mondhatok,
mert belekeveredtem ebbe az ügybe.
De te ma hős lehetsz.
Ma te lehetsz az én hősöm.”
„Egyetlen kérdést fogok csak feltenni.”
„Hogyan…
ölted meg Gall atyát?”
Erre azt felelte, digoxin-injekciót adott be neki.
Ez már elegendő bizonyíték volt.
Kikísértük Amyt, Cullent pedig átvittük egy másik szobába,
a kihallgatószobába,
ahol elmondtuk, hogy most már beszélhet.
Dennis Jones nyomozó vagyok.
Jelen van Baldwin nyomozó is.
Ma 2003. december 13., szombat van,
nagyjából 18:14 perc.
Volt alkalma a kihallgatás előtt beszélni a barátjával?
Igen, volt.
A barátjával folytatott beszélgetés után
döntött úgy, hogy beszámol a történtekről?
Igen.
Beszéljünk a Florian Gall-ügyről!
Maga a felelős a haláláért?
Igen.
Elmondaná, hogy miért, Charlie?
Egy Digoxin nevű gyógyszert adtam be neki.
Mit érzett, amikor ezt tette?
Én…
megkönnyebbültem, hogy többé…
nincs azokhoz a gépekhez kötve,
Reméltük, hogy legalább egy gyilkosságot beismer.
Arra nem voltunk felkészülve,
hogy ennél sokkal többet kapunk.
Ez egyfajta kényszer volt.
Véget akartam vetni az emberek szenvedésének.
Volt, hogy hosszú időn át semmit sem tettem,
de aztán azon kaptam magam, hogy újra érzem a késztetést.
Besokalltam,
nem bírtam nézni, ahogy mások szenvednek,
meghalnak, és úgy kezelik őket, mintha nem is lennének emberek.
Én…
ezeknek az embereknek nem csak…
az istenét vagy sorsát vettem el,
és…
okoztam rengeteg fájdalmat a családjaiknak is,
de olyanokat is bántottam, akiket szeretek.
Nagyon szeretek.
És ezt a világért sem akartam.
Imádom…
a gyerekeimet,
és nagyon szerettem volna az életük része lenni.
De egyszerűen…
nem tudtam leállni.
Nem akartam, hogy az emberek annak lássanak, aki vagyok.
Miért, ki maga, Charles?
Olyan ember, akiben bíztak,
és aki rengeteg ember haláláért felelős.
Inzulint fecskendeztem az infúziós tasakokba.
Nem emlékszem konkrét betegekre.
Szándékosan választott egy-egy beteget, vagy teljesen véletlenszerűen?
A betegek többsége kritikus állapotban volt.
Egy szobában várakoztam,
ahonnan tökéletesen ráláttam az egyik monitorra.
Hallottam, amikor azt mondta, az infúziós tasakokat használta.
Visszagondoltam azokra a pillanatokra,
amikor infúziós tasakért mentem.
Én voltam az, aki beadta a halálos gyógyszereket.
Minden ápoló, a csapatunk minden tagja
valójában neki készítette elő az áldozatokat.
És végül mi adtuk be az általa előkészített halálos mérget.
Azt reméltem, hogy irgalomból gyilkolt.
Hinni akartam benne,
hogy csak megszabadított másokat a szenvedéstől, de nem így volt.
Olyan betegeket is megölt,
akik már kezdtek felépülni.
Bizonyos betegek
már a hazabocsátást várták, mert az állapotuk határozottan javult.
Az ilyesmit nem lehet megérteni.
Sem pedig megmagyarázni.
Az egyik gyógyszer, amit Charlie használt, a vecuronium-bromid volt.
Ami bénító hatású.
A beteg tudatánál van,
felfogja és érzékeli a történteket,
de nem képes beszélni, pislogni, lélegezni.
Tehát aki ilyen szert kap, gyakorlatilag az éber teste rabja lesz,
nem kap levegőt, és meghal.
Rettenetes.
Elmondaná, hogy az elmúlt 15-16 évben
hány beteget segített át a halálba?
Úgy 30-at vagy 40-et.
Összesen 30-40 beteget?
Igen.
Jó estét kívánok! Jackie Hyland vagyok.
Egy New Jersey-i kórház korábbi ápolóját azzal vádolják, hogy betegeket ölt.
Mégpedig sokat.
Ha ez valóban igaz, halálesetek sora írható a számlájára.
A férfi azt állítja, csupán segíteni akart,
a rendőrség viszont közönséges tömeggyilkosnak titulálta.
Vanessa Tyler Somerville-ből jelentkezik.
Nos, az említett ápoló talán több embert ölt meg,
mint eddig bárki New Jersey történetében.
Az évek során több kórházban dolgozott, beleértve a Somerseti Orvosi Központot is,
ahol az ápoló elmondásai alapján több tucat embert ölt meg.
Az embereket sokkolta a hír, a kórház dolgozóiról nem is beszélve.
A betegek, főleg az idősebbek
gyakran tettek olyan megjegyzéseket,
hogy remélik, őket nem fogjuk megölni, ahogy Charles Cullen tette a betegeivel.
Amikor nekem először mondtak ilyet, kimentem a mosdóba, és zokogtam.
Hiszen mi nem voltunk olyanok, mint Charlie.
Charles Cullen beismerte egy 40 éves rákos beteg
valamint Florian Gall tiszteletes meggyilkolását.
Az áldozatainak száma ezzel 23-ra nőtt.
Cullen semmiféle megbánást nem tanúsított.
Nincs szükségem ügyvédi képviseletre.
A vádakat nem kívánom vitatni. Bűnösnek vallom magam.
A néhai férjem súlyos betegen került kórházba, 14 évvel a halála előtt.
A legidősebb unokám
még úgy nőtt el, hogy vele lehetett,
és ismerhette a nagypapáját…
mert a férjem túlélte azt a betegséget.
Óriási hatással volt az unokám életére és értékrendjére.
Charlie ezt vette el az emberektől.
Közös ünnepektől fosztott meg másokat,
ballagásokat, esküvőket, születésnapokat, útmutatást,
és ki tudja, mi mindent vett el tucatnyi, sőt, több száz embertől.
Kisemmizte a családokat és a betegeket.
Élni akartam a lehetőséggel, hogy láthatom őt.
Megkezdjük a Charles Cullen elleni büntetőpert.
Azt akartam, hogy megtudja, milyen ember volt a bátyám.
Jó reggelt! Florian J. Gall tiszteletes nővére vagyok.
Az öcsém félénk, szerény, csendes és gondoskodó ember volt.
Vakon bízott az emberekben.
Sosem nézett rá senkire.
Azt mondtam: „Szégyellem, hogy maga is ápoló.
Nővér vagyok. Nekünk életeket kellene mentenünk.
Nem pedig gyilkolnunk.”
Sosem mondott semmit. Annyit sem, hogy „sajnálom”.
Bíró úr,
Charles Cullent vádlottként nevezzük meg Pasquale Napolitano meggyilkolásában.
Hadd meséljek egy kicsit édesapámról!
Apám rendkívüli ember volt. Mindig gondoskodott rólam és támogatott.
A testét elvehette tőlünk,
de a lelke és a jelleme most is itt van velünk a teremben.
Még ahhoz is gyáva, hogy rám nézzen?
Szégyen.
Megszakad a szívem a kisfiamért.
Vérzik érte a szívem!
A lelkemen egy hatalmas lyuk tátong,
ami sosem fog begyógyulni.
Hihetetlen, hogy egyetlen ember hány életet képes tönkretenni.
Egy ápoló, akinek gondoskodnia kellene másokról,
kioltotta a testvérem életét.
Önző és beteg módon, a maga hasznára.
A testvérem nélkül elvesztem.
Gyerekként mindent együtt csináltunk.
A legjobb barátom volt.
MICHAEL T. STRENKO (21) ELHUNYT: 2003. MÁJUS 15.
IRENE KRAPF (79) ELHUNYT: 2011. JÚNIUS 22.
DOROTHEA K. HOAGLAND ELHUNYT: 2003. ÁPRILIS 6.
Larry 2001-ben hunyt el…
A FIÚ TRAGIKUS KÜLDETÉSE
…abban a hitben, azért imádkozva, hogy ez az ember lelepleződjön.
De ezt sajnos már nem érhette meg.
Bárcsak az emberek hallgattak volna rá!
Az elkövetett bűncselekményekért és csalásért
a vádalkunak megfelelően halmozott életfogytiglani büntetésre ítélem.
Megértette?
- Igen. - Akkor mindenkinek köszönöm.
Cullen vádalkut kötött, amely mentesíti a halálbüntetés alól,
amennyiben minden segítséget megad a nyomozáshoz.
A történtekért mások is felelősek voltak,
nem csupán Charles Cullen.
KÓRHÁZ
A legtöbb kórházban, ahol dolgoztam…
gyanították, hogy történtek…
halálesetek, amikhez közöm volt.
Ön szerint miért nem vonták kérdőre?
Nyilván tartottak attól, hogy kibukik az ügy.
Ha az emberi élet védelme nem elsődleges szempont,
belegondolni is szörnyű, mire vetemedhetnek egyesek azért,
hogy megvédjék a saját és a kórházuk pénzügyi érdekeit.
Nagy kérdés,
hogy vajon hogy volt képes Cullen ennyi éven át megúszni a gyilkosságokat.
Vendégünk Dennis Miller, a Somerseti Orvosi Központ elnök-vezérigazgatója.
Felelősnek érzi magát a történtekért?
Egyáltalán nem. Sőt, nekünk köszönhető, hogy a nyomozás elindult és sikerrel járt.
Büszke vagyok Dr. Corsra és Mary Lundra,
akik a belső vizsgálatot folytatták.
Azonosítottuk a tettest, és segítettünk a letartóztatásában.
Nem lehet, hogy a kórház részéről is történt mulasztás?
Nem. A probléma a korábbi munkáltatókkal van.
Az érintett nem volt büntetett előéletű,
és a referenciáit ellenőrizve mindenki ugyanazt mondta:
önként távozott, és az engedélye rendben van.
Felmerül a kérdés, hogy dolgozhat így valaki egy kórházban,
és hogy gyilkolhat valaki egy kórházban
újra és újra, 16 éven át.
Kilenc kórház és egy idősek otthona. Hogy nem bukott le sehol?
A válasz egyszerű: lebukott. Mégpedig újra és újra.
És akik rájöttek, mi történik, vagy legalábbis gyanakodtak,
csak továbbküldték.
Még referencialevelet is kapott, így könnyen talált új munkát.
Ez a vérlázító.
Charlie Cullen már élete végéig börtönben lesz,
de akik segítettek neki továbblépni,
és akik ráadásul komoly pénzeket kapnak, azokat sosem vonják felelősségre.
Tény, hogy a feladatukat ők is kiválóan ellátták,
bár ezek sokkal inkább üzleti jellegű feladatok voltak
a magánegészségügyi szférát érintően.
De rosszul döntöttek.
Hibáztak, mert nem azt tették, amire az egészségügyi rendszer hivatott,
ez pedig a betegek védelme és ellátása.
Tehát kudarcot vallottak,
ennek ellenére még meg is jutalmazták őket azért,
hogy a kórház érdekeit védték a betegek helyett.
Charles Cullen beismerő vallomást tett 29 gyilkosságban
és hat gyilkossági kísérletben.
2006 márciusában 18-szoros életfogytiglani börtönbüntetésre ítélték.
A szakértők szerint akár 400 beteget is megölhetett,
így ő lehet Amerika történelmének legádázabb sorozatgyilkosa.
Cullen 2003-as vallomása után a Somerseti Orvosi Központ
és több más New Jersey-i kórház is támogatta a Cullen-törvény elfogadását.
Eszerint az egészségügyi intézmények kötelesek az államnak bejelenteni,
ha egy alkalmazottjuk kártékony, alkalmatlan vagy gondatlan.
Ezt az információt az új munkáltató számára is nyilvánossá kell tenni.
A St. Luke's Kórház állítólag teljes körű vizsgálatot folytatott Cullen ügyében.
Sem ők, sem a Pennsylvaniai Állami Rendőrség
nem talált bizonyítékot Cullen 2003-ban tett beismerő vallomásáig.
A St. Luke's szerint a kórház bővítése sosem volt szempont
a Cullen-ügyben folytatott belső vizsgálatban.
A feliratot fordította: Usztics Lili