Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
I mit liv har jeg følt stor glæde ved at hjælpe folk.
Så jeg tænkte, det ville være godt for mig
at blive sygeplejerske.
I starten arbejdede jeg om natten.
Jeg følte mig…
…meget overvældet.
Det føltes, som om
jeg kunne ikke se folk lide.
Nogle gange var det eneste, jeg kunne gøre…
…at prøve at ende deres lidelser.
Jeg blev ved.
Sidste nyheder fra New Jersey.
Hele byen er rystet over afsløringerne.
En sygeplejerske har myrdet patienter på et hospital i Somerset County.
Sygeplejersken er den mest produktive seriemorder i USAs historie.
MARTS 2003
Jeg var enlig mor.
Jeg begyndte at arbejde på Somerset som sygeplejerske på intensiv afdeling.
Mine to døtre kørte jeg i skole og kørte til New Jersey.
Det var en skøn, lille by.
Hospitalet var lokalsamfundets hjerte.
Jeg var ung. Jeg var energisk. Jeg var lidt overgearet.
En oversygeplejerskerne havde forbudt mig at drikke kaffe.
Amy var meget speciel.
Det var altid rart, når vi arbejdede på samme side sammen.
Jeg elskede at være på intensiv.
De patienter… Jeg elskede at føle, at jeg var deres beskytter.
Og jeg ville gøre alt for at sikre mig, at de havde det godt.
Vi håndterer døden.
Vi træder bogstaveligt talt foran faren.
Det er et usikkert sted at være.
Så vi måtte stole på hinanden.
Og Charlie var den bedste holdkammerat.
Jeg elskede at arbejde med ham.
Han var en fremragende sygeplejerske,
og han kunne altid sige noget, der fik mig til at grine.
Vi tre arbejdede sammen det meste af tiden.
En infusionspose til.
Vi blev kaldt De tre musketerer.
Vi samarbejdede så godt.
Charlie.
CHARLES, SYGEPLEJERSKE PÅSKØNNER TEKNOLOGIEN… OG MERE
Da det kom frem, kaldte jeg ham Somerset-talsmanden.
Og det var han. Og alle så den løbeseddel.
Alle forbandt Somerset Hospital med Charles Cullen.
Han har sit karakteristiske skæve smil,
og du kan endda se på det foto,
at han er meget stolt over, at nogen vil fotografere ham,
og at nogen spørger om hans mening.
Jeg har altid følt, at han var den dreng, der blev mobbet.
Det var det indtryk, jeg fik.
Og jeg ville altid beskytte ham.
Min bror, Florian, ville altid være præst.
Jeg tror, folk har sagt, han var genert,
men hvis han brændte for noget,
var han meget passioneret.
Han var ikke kun en bror, men en ven.
En dag ringede han klokken to om morgenen.
Han sagde: "Jeg har svært ved at få vejret."
Jeg sagde: "Fint, vi ses på hospitalet."
Han tog på Somerset.
Lægen på skadestuen tilså ham.
Men han fik meget åndenød.
De kom og sagde, at de måtte intubere ham.
Jeg kan huske pastor Gall, fordi han var der i lang tid.
Og hans søster
var altid ved sengen.
Lægen sagde: "Han klarede sig gennem natten.
Lad os give det tid. Vi er forsigtigt optimistiske.
Han har det bedre.
Han er stabil."
Jeg husker, at jeg var der og sagde: "Nå, Florian, jeg går."
Og jeg kunne se, han rettede sig op. Han hørte mig.
Pastor Gall fik det bedre.
Han var faktisk blevet flyttet
fra et område af intensivafdelingen over til afdelingen for hjertesygdomme.
Jeg var chokeret, da jeg hørte,
han havde fået hjertestop og døde, fordi han havde det bedre.
GIFTKONTROLCENTER NEWARK, NEW JERSEY
Du har ringet til New Jersey Giftkontrolcenter.
Vent venligst. En giftspecialist svarer om et øjeblik.
-Giftkontrolcentret, kan jeg hjælpe? -Hej, jeg ringer fra Somerset Hospital.
Vi prøver at undersøge en toksicitet, der opstod i en patient.
Vi fik et opkald på giftcentret fra en sygeplejerske, der spurgte om Digoxin.
Digoxin bruges normalt ved hjertesvigt.
Det styrker sammentrækninger.
Det gør den stærkere.
Men når det niveau bliver højere, begynder pulsen at falde.
Og man dør.
Hun siger, at hun har en patient,
der ikke har fået en dosis Digoxin i to dage,
men niveauet stiger fortsat.
Jeg sagde: "Det giver ingen mening."
Det var den 16.
Den 28. på samme afdeling havde vi Digoxin-toksicitet.
-Samme afdeling? -Ja.
Jeg tænker straks laboratoriefejl.
Han døde.
Jeg sagde: "Sker der andre sære ting?
Er der nogen med lavt blodsukker?" Det, vi kalder insulinchok.
Uden for referat var der to personer på hospitalet før,
der fik insulinchok på mærkelig vis.
Og vi begyndte at gå i panik.
Jeg lægger det i dine hænder.
Det er nu en politisag.
TO DAGE SENERE
På Somerset Hospital prioriteres patienternes sikkerhed.
Må jeg tale med Nancy? Jeg ville bare følge op. Hvad vil I gøre?
Administrationen har faktisk overtaget efterforskningen.
De har indkaldt vores advokater.
De har bedt mig om ikke at tale med nogen udenforstående lige nu.
Er de ikke gået til myndighederne?
Det ved jeg ikke.
Og jeg har sikkert sagt for meget nu.
Og så blev der stille. Vi hørte intet.
TRE MÅNEDER SENERE
Fredag den 3. oktober
modtog jeg et opkald fra anklageren i Somerset County
angående et dødsfald på Somerset Hospital.
Kriminalbetjenten på tilkaldevagt dengang
var Danny Baldwin.
Danny var ny på kontoret og ny i vores enhed.
Jeg følte mig presset som den nye.
Jeg ville gøre det godt og vise, at jeg fortjente at være der.
Vi var ikke inviteret til et møde. Vi blev beordret til et møde.
Jeg følte spændingen. Jeg indså, jeg sad
med højtstående medlemmer af Somerset Hospital.
Administratorerne og deres advokater havde undersøgt flere patienters død.
Mary Lund, en risikoleder,
viste sig at være vores kontaktperson på hospitalet i denne sag.
Somerset Hospital havde lavet en intern undersøgelse
af hændelser, hvor patienter på det hospital
havde unormale laboratorieresultater.
De første to hændelser var lave glukoseniveauer.
De følgende to var forhøjede Digoxin-niveauer.
DIGOXIN ER EN GIFTIG KARDIOTONISK STEROIDE
FLORIAN GALL - DØD
Så vi bad også om den interne efterforskning, de foretog.
EFTERFORSKNING DAG 1
Dagen efter vi modtog den interne efterforskning fra Mary Lund,
forventede jeg at få et ringbind med oplysninger.
Det var et dokument skrevet af en advokat.
Og det var meget sparsomt.
De afslørede ingen mistænkelig aktivitet.
De nævnte en professionel sygeplejerske, Charles Cullen,
men identificerede ikke nogen forkerte handlinger eller noget.
der ville kræve et opkald til myndighederne.
Men vi udførte et rutinemæssigt baggrundstjek.
Han havde to anholdelser.
Spirituskørsel i 1980'erne og ulovlig indtrængen.
Jeg kontaktede Palmer politi
for at få flere oplysninger.
Mens jeg var i røret, hørte jeg assistenten i baggrunden
gennemsøge noget, der lød som arkivskabe.
Klistret fast på rapporten
var der en seddel.
Og den lille seddel viste, at et par måneder tidligere
havde politiet i Pennsylvania bedt om
de samme oplysninger, som jeg søgte om Cullen.
Der stod en politibetjent fra Pennsylvanias navn og telefonnummer på.
Jeg kontaktede Pennsylvanias politi og talte med betjent Egan.
Han sagde, at han foretog en efterforskning af Charles Cullen
angående lagring af medicin på St. Luke's Hospital.
I vores arbejde lærer man, at ting sker af en grund.
Havde den ikke været vedlagt filen,
ville sagen ikke være eksploderet, som den gjorde.
Hvis Cullen faktisk var involveret…
…havde han stadig adgang til patienterne.
Vi kæmpede mod tiden.
Da Cullen kom i fokus i vores sag,
kontaktede Danny og jeg folk, der var tæt på ham.
Vi begyndte at interviewe familiemedlemmer.
Vi fandt ud af, at Charles Cullen var meget klog.
En kærlig far, der holdt af sine børn.
Selvom de ikke kendte omfanget af vores efterforskning,
virkede de ikke overraskede over, at vi bankede på og talte om ham.
Jeg kunne aldrig lide at være den, jeg var.
Efter min mors død…
Det klarede jeg ikke så godt.
Mor var den eneste person dengang,
der holdt en slags pude mellem det, der skete i huset…
…og mig.
Uden hende…
Jeg…
Jeg følte mig meget…
…ubeskyttet.
MOUNTAIN SIDE SYGEPLEJESKOLE CHARLES CULLEN
I juni 1987 dimitterede jeg fra sygeplejeskole.
Jeg følte kun, jeg kunne gøre det.
Og jeg følte, at jeg hjalp folk.
Jeg husker, jeg var i vagtstuen,
og jeg tjekkede min puls og sagde "fuck!"
Omkring 180.
Og Charlie så mig.
Og han sagde: "Er du okay?"
Og jeg begyndte at kollapse.
Han fik mig ind på en stue og satte mig i en af stolene
og sagde: "Hvad sker der?"
Så jeg forklarede ham,
hvad der virkelig foregik med mig.
Jeg blev diagnosticeret med kardiomyopati, mens jeg arbejdede på Somerset.
Det føltes, som om mit hjerte var ved at springe ud af brystet.
Medicinen hjalp ikke,
og den sygdom kan være dødelig.
Min prognose var ikke god.
Jeg vidste ikke, hvor meget tid jeg havde tilbage med mine døtre.
Men ingen måtte vide, at jeg var så syg.
Jeg var bekymret for ikke at kunne betale mine regninger
og ikke at kunne have sygeforsikring.
Og den eneste måde,
vi kunne forsikre på, var gennem vores arbejde.
Jeg betroede Charlie min hemmelighed, selvom det kunne koste mig alt.
Han sagde: "Du skal på skadestuen." "Det kan jeg ikke.
Jeg har tre patienter i aften. Det kan jeg ikke."
Han sagde: "Bliv her."
Da han kom tilbage,
åbnede han hånden, og det var Cardizem.
Og jeg tog den.
Jeg tænkte aldrig på, hvor han fik medicinen fra.
Den aften tog han sig ikke kun af mine patienter,
han dokumenterede også for mig.
Han røbede intet.
Og det var ikke den eneste gang, han tog sig af mig.
EFTERFORSKNING DAG 9
Efter samtalen med Egan vidste vi, Cullen havde været på flere hospitaler,
så Tim og jeg lavede en tidslinje over Charles Cullens karriere.
Jeg fik fat i Charles Cullens cv
for at se på alle de hospitaler, han havde arbejdet på.
Ni hospitaler og et plejehjem.
Vi interviewede folk tæt på Charles Cullen.
Vi fandt ud af, at han havde været kendt for at mishandle familiens hunde,
og i et tilfælde havde han måske forgiftet et dyr,
familiens kæledyr.
De henviste også til en hændelse på Warren Hospital.
Selvom detaljerne var minimale…
MAJ 1991-SEPT 1994 WARREN HOSPITAL
…var det var fra det tip,
vi gik til Warren Countys anklagemyndighed og hørte om deres sag.
FORBRYDELSE: MISTÆNKELIG DØD
Jeg hedder Sharon Jones.
Jeg er Helen Deans niece og Larry Dean kusine.
Hun var som en mor for mig.
Og Larry og jeg var som bror og søster.
Det her er Larrys bibliotek.
Den har hans bøger og piber.
Larry stod sin mor meget nær. Meget nær. Larry blev aldrig gift.
Hans mor var alt. Hans mor var hans verden.
Helen tog til Warren Hospital for at få en operation,
og før hun blev udskrevet,
havde hun det fint.
De ville sende hende til Coventry Center til rehabilitering,
så hun kunne tage hjem.
Larry var der og besøgte sin mor,
og en fyr kom ind, en mandlig sygeplejerske,
og bad ham forlade lokalet.
Den mandlige sygeplejerske trak gardinet for om hende.
Larry var ude ved vagtstuen og hørte hende råbe "av".
Han gik ind på stuen.
Den mandlige sygeplejerske løb ud. Han sagde til sin mor: "Hvad skete der?"
Hun sagde: Han stak mig med en nål."
Larry bar altid en schweizerkniv,
og han trak kniven ud med forstørrelsesglasset og så efter,
og der var ganske rigtigt et stikmærke på hendes højre lår.
Senere på eftermiddagen kørte de hende i ambulance, transporterede hende,
og Larry stoppede derhjemme på vejen for at hente hendes hjemmesko.
Lige da han kom ind ad døren, ringede telefonen.
Og det var Coventry Center, der fortalte ham, at hans mor var død
inden for fem minutter efter ankomsten.
Den aften tog min fætter hen til anklageren
for at melde, at hans mor blev myrdet.
Larry vidste i hjerte og sjæl, at denne mand, der var på hendes stue,
som hun identificerede, før hun døde,
som manden, der gav hende en dødelig indsprøjtning.
Så de tog toksikologiprøver.
De testede for hvert eneste stof, man kunne forestille sig, undtagen et.
Digoxin.
MISTÆNKELIG DØD FLERE UFORKLARLIGE LABORATORIERESULTATER
MISTÆNKELIG DØD
Warren-efterforskningen blev afsluttet.
De havde mistanke,
men de havde ikke beviser til at føre en straffesag.
Cullen måtte fortsætte.
Vi fandt ud af, at efter efterforskningen i Warren
lod Cullen sig indlægge på et psykiatrisk hospital.
ANGÅENDE: CHARLES CULLEN
Jeg ville meget gerne
holde op som sygeplejerske
efter Warren Hospital.
Men de sagde, jeg var en løjser som far.
At jeg skulle fortsætte med at betale børnebidrag.
Jeg vidste, at hvis jeg blev placeret i disse situationer,
ville jeg føle trang til
at ende lidelse.
Jeg vidste ikke,
hvordan man siger det.
Hvad der skete, hvad jeg følte, hvad jeg lavede.
Behandlingsholdet mener, at der ingen grund er til,
at han ikke kan arbejde som sygeplejerske på jeres hospital efter udskrivelse.
De fleste begynder livet på hospitaler.
De fleste ender livet på hospitaler, og vi besøger dem indimellem.
De er universelle.
Men de, der bemander hospitalerne for det meste,
især sygeplejerskerne,
behandles virkelig som udskiftelige dele.
Bemanningsbureauer besætter tit stillinger.
Folk er vikarer.
Folk kommer og går, og det forventes lidt at være kortvarigt.
Institutionen af privat profit sundhedspleje,
passede Charlie Cullen perfekt til.
Man bliver usynlig, og han var for mange en mand uden ansigt.
EFTERFORSKNING DAG 17
Tanken om, at en sygeplejerske kunne skade og dræbe patienter, var foruroligende,
men selvom Cullens baggrund tegnede et mørkt billede,
vidste vi, at anklageren ikke ville udstede en arrestordre baseret på rygter.
Han var en sikkerhedsrisiko.
Det bekymrede os meget, at han stadig arbejdede på Somerset Hospital,
mens vi indsamlede nok informationer til en anholdelse.
Donna og jeg bemærkede,
at vores laboratorieresultater var helt skæve.
Og jeg hørte også andre sygeplejersker, der ringede
og sagde: "Mit blodsukker var 22 igen i morges."
Vi troede, der var noget galt med laboratoriet.
Og hvis vi ikke var sikre på noget,
gik vi direkte til Charlie og spurgte ham.
Han vidste mere om medicin, end jeg nogensinde har set.
Jeg tror, han var meget interesseret i at forstå, hvordan medicin virkede.
Jeg brugte Digoxin, fordi…
…det virkede…
…i løbet af et par timer.
De andre sygeplejersker…
…vidste ikke, hvad der foregik.
Jeg ville ønske,
jeg blev stoppet for mange år siden.
Det troede jeg, jeg ville blive.
Vi skulle opbygge en sag.
Medicinske mord er svære at arbejde på.
Det er svære sager at bevise.
Der var ingen øjenvidner, der var ingen kameraer,
og vi havde ingen beskyttede gerningssteder.
SOMERSET HOSPITAL MARY LUND
Jeg besøgte Mary Lund, risikolederen på Somerset Hospital.
Jeg spurgte, om der var flere dokumenter.
Hun sagde, hun havde givet os alt, hun havde.
Da vi tog tilbage til Warren Hospital for at se, om der var journaler,
vi kunne gå dybere ned i, var dokumenterne blevet destrueret.
Det var en blindgyde.
DESTRUKTIONSMETODE: MAKULERING
Vi var helt ude at svømme.
Mit stressniveau var synligt for min familie
og folk omkring mig.
Vi var desperate efter et gennembrud i sagen.
Vi havde brug for hjælp. Vi havde brug for hjælp udefra.
EFTERFORSKNING DAG 20
GIFTKONTROLCENTER NEWARK, NEW JERSEY
New Jersey Giftkontrolcenter.
Vent venligst. En giftspecialist svarer om et øjeblik.
Giftkontrolcentret, kan jeg hjælpe?
Jeg fik et opkald fra en kriminalbetjent fra Somerset Countys anklagemyndighed,
som stort set spurgte til Digoxin.
Jeg sagde: "Ringer du om Somerset Hospital?"
Der var en dødstille i telefonen,
og han sagde: "Hvad snakker du om?"
Jeg sagde: "Vi har længe sagt, at de har en morder iblandt dem."
Og han sagde: "Jeg er nede på dit kontor om et kvarter."
Bruce sagde: "Du kan tro, vi ved det.
Vi har prøvet at få nogen involveret."
De sagde: "Vil I tale med os?"
Da fik Bruce fat i mig og sagde: "Vil du tale med dem?"
Jeg sagde: "Ja, for pokker."
Vi kom ind på dr. Marcus' kontor,
og da han hilste på os, sagde han:
"Hvor har I været? I skulle være kommet for måneder siden."
Han havde optaget telefonopkald med hospitalet.
-Hvem taler jeg med? -Godmorgen.
Hej, er det Bruce?
-Ja, hvad så? -Hej. Det er Mary Lund.
Hej. Dr. Marcus kommer om et øjeblik.
Da Tim og jeg hørte optagelserne, var det tydeligt,
at hospitalet ikke fortalte os alt, hvad der foregik.
Her er han.
Dr. Marcus, kan du opsummere det, du allerede har talt med Nancy om?
Dr. Marcus havde kontaktet hospitalet flere måneder før det.
Hvis der er en derude, der gør det her med vilje…
Hvis du ikke anmelder det til politiet, og en til dør…
Jeg ville ikke spilde tiden.
-Okay. -Okay.
Vi påskønner din vurdering.
Der gik tre måneder, før hospitalet kontaktede os.
Og selv da
var de oplysninger, de gav os i starten af efterforskningen, minimale.
Jeg sagde det dengang, og jeg siger det nu.
Hospitalet dækkede over det.
De var bange for at blive sagsøgt.
Folk sagde: "Undgå dem. Der er stor risiko for at dø."
Folk vil ikke derind. Læger vil ikke sende patienter dertil.
Når læger ikke sender patienter,
og lokalsamfundet ikke vil derind, så mister hospitalet mange penge.
Hospitalet mister penge, og bestyrelsen fyrer folk.
Og de tænkte: "Ved du hvad? Lad os bare feje det under gulvtæppet."
JULI 2002-JULI 2002 SACRED HEART HOSPITAL, PENNSYLVANIA
APRIL 2000-JULI 2002 ST. LUKE'S HOSPITAL, PENNSYLVANIA
Vi ville vide,
hvor mange hospitaler, Cullen havde arbejdet på, der også havde gjort det?
Dækket over det og ikke meldt det.
OKT. 1994-NOV. 1996 HUNTERDON HOSPITAL, NEW JERSEY
JUNI 1987-APRIL 1991 ST. BARNABAS HOSPITAL, NEW JERSEY
Vi skulle straks vide, hvad der var sket på de andre hospitaler.
Så Danny tog ud for at møde politiet i Pennsylvania
for at få flere oplysninger om deres efterforskning.
Det begyndte med den lille seddel
med kriminalbetjenten i Pennsylvanias navn og nummer.
I mit første opkald med Egan
fortalte han mig, at han mente, at medicin blev stjålet af Charles Cullen.
Men han gav ingen detaljer i telefonen. Først da vi mødtes,
begyndte han at fortælle os alt det, der var sket.
Betjent Egan undersøgte dødelighedsraten på St. Luke's Hospital.
Han viste mig nogle af sine rapporter.
Han sagde, en sygeplejerske havde fortalt, at Charles Cullen dræbte patienter,
og at hun havde modet til at fortælle, hvad der foregik.
APRIL 2000-JULI 2002 ST. LUKES HOSPITAL, PENNSYLVANIA
Det hele begyndte i 2002.
Jeg arbejdede med Charles Cullen
på en afdeling på St. Luke's Hospital i Bethlehem, Pennsylvania.
Vi havde en rigtig god gruppe, der arbejdede godt sammen.
Han var finurlig.
Han havde sine særheder.
Men sygeplejersker på intensivafdelinger er lidt underlige.
Jeg var der den aften, han blev taget ud
og fik lov til at sige op klokken to eller tre om morgenen,
og det hele var meget hemmeligt.
En dag senere
ringede jeg til en kolleger og sagde: "Ved du, hvad der foregår her?"
De fortalte mig, at der var over 50 hætteglas med medicin,
der var blevet kasseret i nålekassen.
Mange af dem var ubrugte, men nogle var brugte.
Så jeg begyndte at tænke over det hele.
Før han blev ført ud derfra,
skete det to gange næsten præcis på en uge,
at jeg havde patienter, der var meget stabile, som fik hjertestop.
Det gav ingen mening.
Jeg lavede en liste over alle dem, der døde dengang,
og så gik jeg tilbage for at få datoerne, tiderne, navnene og så videre
og lagde det sammen.
Der var 67 dødsfald.
Jeg mente, det var statistisk muligt,
at Charlie havde haft vagt ved en fjerdedel af dem,
så det blev omkring 17.
Jeg så 40.
CULLEN - CIRKA 40 DØDSFALD
Mere end dobbelt så meget, end der statistisk set giver mening.
Jeg tror, der især var to af mine, han havde som mål.
Mennesker, jeg holdt meget af.
Et af dem hed Sam.
Og Sam var en kæmpe mand.
Hans hænder var som baseballhandsker. Han var enorm.
Da han kom til vores enhed, var han helt væk.
Han åbnede ikke øjnene, han talte ikke, han reagerede slet ikke.
Og efter nogle dage, hvor vi passede Sam, hørte vi det her…
Jeg tænkte: "Hvad i alverden?"
Og det tog os lidt tid at indse, at han talte.
Det var en lav, rumlende stemme og denne store mand,
og det tog os timer at indse,
at han langsomt sagde: "Jeg elsker dig."
Og han svarede sådan, når jeg var på vagt.
Og i løbet af nogle dage efter det
sang han: "You are My Sunshine", når jeg var på stuen.
Sådan en kær, sød mand.
Og…
Han fik hjertestop, da Charlie var der.
Jeg kontaktede min leder, min chef, og sagde:
"Jeg er nu sikker på, at han dræbte folk."
Og de sagde alle: "Niks. Vi er sikre på, han ikke gjorde det."
De sagde: "Det har vi efterforsket, og vi har udelukket det."
SKADESTUE
Jeg kørte grædende hjem den morgen.
Og jeg ringede til en god ven, der var politichef.
Jeg ringede til ham på vej hjem og sagde: "John, jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre.
Ingen vil lytte. Ingen gør noget for at stoppe ham.
Men nu er jeg helt sikker på, at han dræber patienter,
og ikke en eller to, men mange patienter, og ingen vil høre på mig."
Efter flere dages forsøg på at få hospitalet til at lytte
gav vi det til politiet.
Efterforskningen gik langsomt.
Og så var jeg på vagt en aften,
og direktøren for St. Luke's Hospital kaldte alle sygeplejerskerne ind i salen
og meddelte, at efterforskningen var afsluttet,
og at politiet fandt, at Charlie ikke havde gjort noget galt.
Derefter begyndte jeg at høre mange rygter blandt mine kolleger,
såsom: "sygeplejersken, der meldte det,
skabte meget kaos
og kostede næsten St. Luke's opførelsen af deres nye sted."
For at låne penge til byggeriet
skulle de indberette potentielle retssager, og det var deres fokus.
De ville ikke blive straffet. De ville ikke tabe penge.
Det var nemmere at give Charlie en god anbefaling og lade ham fortsætte,
i stedet for at håndtere konsekvenserne af det hele.
St. Luke's er blandt de 100 bedste hospitaler i USA,
et enormt økosystem af sundhedspleje, og det voksede stadig.
De havde kreditværdighed til et helt nyt hospital dengang.
De ville have ham ud så diskret som muligt,
hvad enten det var med vilje eller tilfældigt,
på en måde, der mest sandsynligt ville minimere risikoen for en retssag.
En, der beskyttede hospitalet på bekostning af patienterne.
Gall.
PATIENTENS NAVN 1. GALL
Det mønster, vi så med sagerne med Cullen,
den i Pennsylvania,
den i Warren med Helen Dean-hændelsen,
så stoppede efterforskningen på grund af manglende beviser.
Hospitalets administratorer mistænkte, at Cullen gjorde noget galt.
Strickland.
Hargrove.
Strenko.
Den slags hændelser fulgte Cullen
næsten alle steder, han arbejdede.
Og vi ville ikke have vores sag
endte, som de andre sager gjorde.
En af de ting, jeg ville fokusere på og se på,
var Pyxis-transaktionerne.
Pyxis-maskinen er en computerbaseret medicinudleveringsmaskine.
Jeg ville se, hvilken type medicin Charles Cullen hentede.
Til mit første møde med Mary Lund i begyndelsen af oktober
fortalte hun mig, at Pyxis kun beholdt informationer i op til 30 dage.
Det virkede meget underligt.
Jeg kontaktede fabrikanten i Californien.
Repræsentanten var chokeret.
De sagde, at alle nødvendige data kunne hentes fra enheden.
Vi blev ført bag lyset af hospitalets administratorer.
Det var kriminelt, hvad de lavede.
Jeg tog straks hen til Mary Lunds kontor.
Jeg forklarede ms. Lund, at hvis vi ikke fik oplysningerne,
vi ville konfiskere Pyxis-maskinerne,
så FBI's retsmedicinere kunne lave en analyse.
Umiddelbart efter samtalen tog hun telefonen, begyndte at ringe…
…og overraskende nok kunne hun hente oplysningerne til mig.
Det var et vigtigt bevismateriale.
Vi kunne lægge visse lægemidler i Charles Cullens besiddelse
på det tidspunkt, hvor visse hændelser skete med patienterne på afdelingen.
Men vi var langt fra at kunne anklage Cullen,
så vi måtte få ham væk fra patienter.
Med de oplysninger, vi havde samlet om hans baggrund,
fandt vi en uoverensstemmelse i en af hans ansøgninger.
Vi brugte den som dække for, at Somerset Hospital kunne fyre ham.
Han blev ført ud af bygningen af vagter.
Jeg var helt paf. Chokeret.
"Hvorfor vil I…
Hvorfor vil I af med ham?
Hvorfor fyre en god sygeplejerske?"
Og jeg ville bare beskytte ham.
Gemt besked, mandag 18.57.
Hej, Amy. Det er Charlie. Jeg ringer bare tilbage.
Jeg har en stor historie at fortælle. Der var en stor opstandelse. Ring til mig.
Da jeg ringede, sagde jeg: "Skat, hvad skete der?"
Jeg var så oprevet,
og han sagde, de fyrede ham,
fordi han ikke havde været helt ærlig i sin ansøgning.
ANSØGNING CULLEN, CHARLES
Vi talte sammen længe. Jeg var meget bekymret for ham.
Han virkede deprimeret.
Jeg sagde, jeg ville give ham en anbefaling,
og at det nok skulle gå.
EFTERFORSKNING DAG 27
Efter Cullen var væk fra hospitalet, ville vi tale med kollegerne
for at se, om nogen havde set ham gøre noget underligt.
Der var betjente på arbejdet,
og de stillede en masse spørgsmål.
Vi begynder at tænke over tingene. Allesammen.
Hvis Charlie kunne blive fyret, kunne vi alle blive fyret.
Vi ville hurtigt igennem processen,
men der var en anmodning fra hospitalet,
der gik gennem min øverste kommandovej,
om at en administrativ repræsentant skulle være til stede.
Det viste sig, at Mary Lund var repræsentanten, der var til stede,
og sygeplejerskerne var bange for
at samarbejde ærligt foran deres chef.
Vi kom ingen vegne.
Vi havde gennemgået hele personalet,
og et navn, der tit dukkede op, var Amy Loughren,
den sidste, vi interviewede.
Jeg besluttede, at jeg ville interviewe Amy.
Da jeg gik ind i baglokalet,
gik Mary Lund, som var risikolederen, ind sammen med mig.
Hun havde vejledt mig og sagt: "Alt skal nok gå fint."
Jeg sagde ligeud, at det her bare var noget pis.
Jeg sagde vist "pis" mange gange.
Og af en eller anden grund
skulle Mary Lund gå.
Jeg syntes godt om Amy.
Fint, at hun forsvarede sin ven.
Så jeg følte, at det var værd at risikere at vise hende
og afsløre de informationer, jeg havde.
Han skubbede et stykke papir hen over bordet.
Det var Charlies Pyxis-udskrifter.
Hun rystede på hovedet. Hun var en helt anden.
Hun lod paraderne falde. Hun sagde "wow".
Som om hun begyndte at tænke, at det, jeg siger kan være sandfærdigt.
Det var så tydeligt,
at der var noget uhyggeligt i de dokumenter.
Jeg lukkede ned.
Og mit syn kom ind.
Jeg husker, jeg var i vagtstuen.
Jeg så en patient få meget høj puls.
Jeg råbte "blå alarm".
Jeg kom derind,
og Charlie var allerede hos denne patient.
Og Charlie injicerede patienten.
Jeg spurgte Charlie: "Hvilken medicin giver du?"
Han sagde "Lidokain".
Og jeg syntes, det var underligt.
Der var et kort øjeblik,
hvor jeg tænkte: "Hvorfor giver han Lidokain?"
Mens vi er midt i alarmen og giver hjertemassage og fortsætter med Lidokain,
kommer lægen.
Jeg siger til ham som alarmleder: "Her er vi nået til med vores blå alarm."
Han sagde: "Hvem gav patienten Lidokain?"
Jeg sagde: Jeg gav Lidokain."
"Jeg er alarmlederen. Jeg bestilte Lidokain."
Han sagde: "Hun er allergisk over for Lidokain."
Så jeg gik ind og tog ham i at myrde en, og jeg…
Jeg så det ikke.
Og jeg tænkte ikke over det.
Efter jeg fik den åbenbaring,
så jeg på Danny og afventede et svar.
Og Danny
formede ordene: "Vil du hjælpe mig?"
Jeg husker ikke turen hjem den dag.
Jeg husker kun, at da jeg kom hjem, ringede jeg til Donna.
Det føltes som en flodbølge. Det føltes som…
For patienterne, familierne…
At jeg stolede på ham.
Jeg stolede på ham.
EFTERFORSKNING DAG 48
Dagen efter interviewet med Amy Loughren
kørte vi hjem til hende.
Hvis vi kunne få Amy til at arbejde med os, havde vi en indenfor.
Da de ankom hos mig,
så Tim og Danny på alle de papirer, de havde
som et helt andet sprog. De talte ikke sproget.
Så de spurgte mig, hvad jeg så i Pyxis-udskrifterne.
Og jeg så mange annulleringer.
ANNULLERET DIGOXIN
De annulleringer inkluderede dødbringende medicin.
Så han gik ind under en patients navn
og trykkede på "Digoxin",
skuffen åbnede,
og han tog medicin.
Så aflyste han den bestilling.
ANNULLERET
Mens vi har alle de samtaler,
ringer min telefon.
Og det er risikolederen, Mary Lund.
Jeg var chokeret og mistænksom. Hvorfor ringer hun til mig derhjemme?
Og så begyndte hun at forhøre mig,
om jeg havde talt med kriminalbetjentene efter mødet.
Hun sagde også, at det ville være en god idé ikke at tale med dem,
medmindre jeg havde en repræsentant fra hospitalet med mig.
Hun prøvede at skræmme mig fra at tale med kriminalbetjentene.
Mens jeg taler med hende i telefonen, prøver Danny og Tim at lytte til samtalen.
Jeg havde meget at tabe.
En karriere, en familie.
Jeg havde kardiomyopati.
Jeg var bekymret for at blive handicappet
og for ikke at have sygeforsikring.
Jeg måtte tale med min datter. Det måtte være en familiebeslutning.
Så da hun kom hjem fra skole, satte vi os ned,
og jeg fortalte hende, at mor arbejdede med en,
der højst sandsynligvis skadede folk, og måske dræbte folk,
og at jeg har en mulighed
for måske at forhindre ham i at skade andre.
Hun sagde: "Hvis vi har mulighed for at stoppe en morder,
skal vi selvfølgelig stoppe ham."
En 11-årig havde mere moralsk evne
en en, der er ansvarlig for risikoledelse.
EFTERFORSKNING DAG 50
Amy gik med til at lade os optage samtaler med Charles Cullen.
En vigtig rolle for mig i efterforskningen
var at bevare det forhold til Charlie.
Vi havde en massemorder på fri fod.
Vi måtte sørge for, at han ikke flygtede
og tog et sted hen, hvor vi ikke kunne spore ham,
eller fandt en anden stilling som sygeplejerske et andet sted,
hvor han gik tilbage til sine gamle tricks.
Vi vidste, han ledte efter et job.
Vi vidste, at han følelsesmæssigt blev mere deprimeret.
Det var svært, når jeg hørte hans stemme, følte jeg,
at jeg forrådte ham.
Men jeg vidste inderst inde,
at han ville fortsætte med at dræbe, og han ville bare blive bedre til det.
Min hjerne var på højtryk.
Der var frygt…
…for at blive fanget.
Jeg kunne ikke stoppe.
Jeg havde søgt på…
…en fuldtidsstilling
på et andet hospital.
Og jeg vidste, at det ville ske igen.
EFTERFORSKNING DAG 52
Amy kom ind på kontoret og gav os råd om mønstre, vi burde lede efter.
Når jeg var der, følte jeg, jeg var en del af holdet.
Og jeg indså, at jeg måske var en lille stemme,
men det, jeg havde, var et sprog, som ingen af dem kunne tale.
Jeg spurgte dem:
"Hvor er listerne fra Cerner?"
Og Danny og jeg kiggede på hinanden og sagde: "Hvem er Cerner?"
"Det er ikke hvem er Cerner, men hvad."
Jeg sagde: "Det er alle patienternes journaler."
Uden udskrifterne fra Cerner
ville det være så svært at bevise, at han var den skyldige.
Da jeg kom på arbejdet,
begyndte jeg at udskrive journalerne, så jeg kunne læse dem.
Når ingen så hende,
gik hun hen til computeren og udskrev masser af informationer om patienter,
vel vidende at hun kunne være blevet sagsøgt af institutionen.
Det krævede meget stor styrke.
Jeg udsatte mig selv for den stress, og jeg var bekymret for mit helbred.
Og alligevel vidste jeg, at selvom jeg satte livet på spil,
så måtte jeg hjælpe dem.
Vi brugte alle de forskellige oplysninger til at tjekke med hinanden.
Det var et papirspor, der førte tilbage til Cullen.
Hvis vi kunne bevise et dødsfald…
…ville vi få ham.
PASTOR GALL, 68
Vi havde brug for et lig. Vi skulle have Digoxin fra vævet.
Pastor Gall var nok vores stærkeste sag, selvom han var død flere måneder før.
Jeg havde aldrig drømt om, at han ville komme ind ad døren
og stort set sige: "Din bror blev dræbt."
I det øjeblik var jeg vred.
Fordi det er umuligt. Det kan ikke ske.
Han sagde, at de nok ville grave liget op. Ville jeg give mit samtykke?
PASTOR FLORIAN GALL 27. DECEMBER 1961-28. JUNI 2003
Det er meget for en familie at håndtere.
Og gå igennem en hel begravelse igen på kirkegården.
Man vil næsten helst sige:
"Lad ham hvile i fred."
Men jeg sagde: "Det er helt i orden. Jeg giver jer mit samtykke."
Jeg husker, hun sagde, at broren brugte livet på at hjælpe folk,
og nu, selv i døden, har han mulighed for at hjælpe folk.
Efter opgravningen blev pastor Galls lig
transporteret til retsmedicinerens kontor
for at få lavet en obduktion.
På grund af mængden af Digoxin, der blev fundet i pastor Galls lig,
gav det os nok til at ændre dødsårsagen
fra en naturlig død, som hospitalet havde noteret, til mord.
Men vi manglede et par brikker, som en jury nogle gange gerne ville se.
Noget fysisk.
Den sprøjte eller infusionspose, der var forgiftet.
Det er ikke altid så nemt.
EFTERFORSKNING DAG 60
Charlie ringede til mig
for at sige, at han var så glad for, at han havde fået arbejde.
Jeg ringede til Tim for at fortælle ham det.
Hvis han fik arbejde,
var sandsynligheden for, at Cullen ville dræbe flere, meget stor.
Tiden løb fra os.
Uden en tilståelse ville han fortsætte med at myrde.
Han ville fortsætte med at dræbe.
Så de spurgte, om jeg ville møde ham og bære skjult mikrofon.
Gemt besked.
Hej. Det er Charlie. Jeg fik din opringning.
Fredag er mulig. Jeg ved ikke, hvad tid du tænkte på.
Men ja, jeg vil gerne mødes.
Amy bar en skjult mikrofon, og vi holdt på parkeringspladsen.
Jeg var skrækslagen.
Da jeg gik ind på restauranten,
krammede Charlie mig for første gang,
og jeg var så bange for, at han mærkede den sorte kasse,
der var tapet fast på min lænd.
-Hvordan går det? -Godt.
-Ja? -Ja.
Der var meget baggrundsstøj i restauranten, meget høj musik.
Der var næsten happy hour.
Jeg havde et problem, da jeg begyndte.
En hændelse med lavt blodsukker.
På Warren Hospital døde en patient et døgn efter, jeg var hendes sygeplejerske.
Sønnen havde sagt, jeg injicerede hende.
Hvad med fader Gall?
Hvad skete der? Charlie, hvad skete der?
Jeg kan ikke…
Jeg ved, du kan.
Jeg ser dig, og jeg er ikke dum.
Så hvorfor?
Du er så dygtig.
Hvorfor?
Lad mig hjælpe.
Og så gik mikrofonen i udu.
Jeg sagde: "Jeg ved, du gjorde det."
"Jeg ved, du gjorde det. Det skal nok gå. Jeg elsker dig stadig."
Men for første gang
var det ikke Charlie.
Han blev meget bleg.
Han stivnede…
…vendte hovedet.
Hans stemme ændrede sig.
Jeg var ikke sammen med min ven Charlie. Det var jeg ikke.
Det var tomhed.
Det var ikke mørke,
det var ikke et monster. Det var bare ingenting.
Han var ligeglad med mig. Han var ligeglad med alt.
Han sagde bare: "Jeg vil kæmpe til det sidste."
Hvis Cullen gik fri, ville han dræbe flere.
Den chance kan man ikke tage.
Danny og jeg konfronterede ham
og spurgte, om han ville køre en tur med os.
Og vi fortalte ham, at han var anholdt for mordet på pastor Gall.
Da Cullen kom ind på vores kontor, fortsatte vi interviewet.
Da Tim og jeg talte med ham, var vi ikke konfronterende.
Vi råbte og skreg ikke ad ham.
Vi talte med ham, som jeg taler til dig, og han sagde bare: "Jeg kan bare ikke."
Han trak knæene op mod brystet i fosterstilling,
mens han svarede os.
Og man kan se ham bogstaveligt talt holde det inde, der er inden i ham.
Det var der bare, men kom ikke ud.
Vi var stadig villige til at fortsætte,
men de, der observerede os…
…sagde, det var nok.
Jeg følte, chancen for at få en tilståelse var væk.
Tim ringer mig op.
De havde lavet en plan,
så jeg kunne tale med Charlie.
Og Charlie kom ind i håndjern
og i uniform
og hans små gummisko uden snørebånd
og…
Og jeg
brød sammen.
Bare over at se ham sådan.
Det var som at se et barn.
Jeg følte ikke vrede mod ham.
Jeg følte ikke,
der var et monster.
Jeg følte endnu engang
den bølge af skyld over at forråde en ven.
De tog hans lænker af,
og Charlie og jeg begyndte at snakke
som altid.
Som om det var helt normalt for os at sidde der på en sofa,
ham i uniform.
Det var bare bizart, hvor almindeligt det føltes.
Men så tænkte jeg på,
hvem jeg egentlig skulle beskytte.
Han havde myrdet nogle af de mest sårbare mennesker.
De var bundet,
medicinerede
og kunne ikke beskytte sig.
Det var mit job at forsvare dem, og det havde jeg ikke gjort.
Jeg vidste, jeg ville gøre alt
for at få ham til at tilstå.
Så sagde jeg til ham:
"Mit liv
som det er nu, er snart slut. fordi jeg bliver impliceret.
Du kan være min helt i dag.
Det kan du gøre. Det gør du.
Og jeg stiller dig et spørgsmål.
Hvordan…
…dræbte du fader Gall?"
Og han sagde, at han injicerede ham med Digoxin.
Med det havde vi nok.
Så vi fik hende ud, og vi tog ham ind i et andet lokale,
forhørslokalet,
og vi sagde: "Nu kan du snakke."
Jeg er kriminalbetjent Tim Braun.
Med mig er kriminalbetjent Dan Baldwin.
I dag er det søndag den 14. december 2003.
Klokken er cirka 18.14.
Havde du mulighed for at tale med en ven, før du blev optaget?
Ja.
Var det efter samtalen, du havde med din ven,
at du besluttede dig for at tale med os om bestemte hændelser?
Ja, det var det.
Lad os tale om sagen om Florian Gall.
Er du ansvarlig for hans død?
Ja, jeg er.
Og hvorfor det, Charlie?
Fordi jeg gav ham medicin, der hedder Digoxin.
Hvordan føltes det?
Jeg…
…var lettet over, at han ikke var…
…sat fast til alle maskinerne mere.
Vi håbede på højst af få én tilståelse.
Vi var ikke helt forberedte
på den rejse, han tog os med på.
Jeg følte mig meget nødsaget,
meget drevet til at ende lidelsen, jeg så.
Jeg gik i lang tid uden at gøre noget, men så
vendte jeg tilbage
og følte mig overvældet.
Jeg kunne ikke holde ud at se folk lide
og blive behandlet, som om de ikke var mennesker.
Jeg har
ødelagt, ikke kun de menneskers…
…Gud, skæbne,
og
forårsagede nok meget lidelse i de familier,
men jeg har også såret folk, jeg elsker.
Meget.
Det ville jeg for alt i verden ikke gøre.
Jeg elsker…
…mine børn meget højt
og ville meget gerne være en del af deres liv.
Men jeg
kunne bare ikke lade være.
Jeg ville ikke have, at folk så mig sådan her, for den jeg er.
Hvad er du, Charles?
En person, man stolede på,
som har været ansvarlig for, at mange døde.
Jeg forgiftede infusionsposer med insulin.
Jeg kan ikke huske de specifikke patienter.
Er der nogen særlig grund til, at du gør det? Er det tilfældigt?
De fleste patienter var nok i meget kritisk tilstand.
Jeg ventede i et rum
med en perfekt udsigt til en af skærmene,
da jeg hørte, han brugte poserne.
Jeg går tilbage til de øjeblikke,
hvor jeg hentede de poser.
Det var mig, der gav den dødbringende medicin.
Alle sygeplejerskerne og holdmedlemmerne forberedte hans ofre for ham.
Og så leverede vi hans gift for ham.
Jeg ville have, det var medlidenhedsdrab. Jeg ville tro på,
at han hjalp med at ende deres lidelser, men det gjorde han ikke.
Mange af de patienter, han dræbte,
var i bedring.
I nogle tilfælde
var patienter klar til at blive udskrevet, fordi deres tilstand var blevet bedre.
Det er ikke noget, man kan forstå.
Det er ikke noget, man kan forklare.
En af de stoffer, Charlie brugte, var Vecuronium.
Vecuronium er lammende.
Et menneske ville være helt vågen og bevidst om,
hvad der foregår,
men ikke i stand til at tale, blinke, trække vejret eller noget.
Så de blev bogstavelig talt lammet i deres vågne krop,
ude af stand til at ånde, da de døde.
Det er forfærdeligt.
Kan du fortælle os på 15, 16 år,
hvor mange patienter har du hjulpet til deres død?
Måske 30 til 40 patienter.
Okay, 30 til 40 patienter i alt?
Ja.
Godaften. Jeg hedder Jackie Hyland.
En tidligere sygeplejerske i New Jersey anklages for at dræbe patienter.
Mange af dem.
Hvis han taler sandt, efterlod han mange døde bag sig.
Som han ser det, hjalp han kun folk, der led,
men politiet kalder ham en massemorder.
Vanessa Tyler er i Somerville med mere om alt det her.
Sygeplejersken har måske dræbt flere end nogen anden i New Jerseys historie
i en karriere gennem mange år, der involverer mange hospitaler,
inklusive Somerset Hospital,
hvor sygeplejersken hævder at have dræbt 12 mennesker.
Jeg tror, folk var i chok generelt, hvad angår personalet.
Men lokalsamfundet, nogle af de ældre patienter,
kom med kommentarer såsom:
"Nu dræber du mig ikke, som Charles Cullen dræbte patienter?"
Første gang nogen sagde det til mig, gik jeg på toilettet og græd.
Fordi han ikke repræsenterede, hvem vi var.
Cullen tilstod at have dræbt en 40-årig kræftpatient
og en katolsk præst, Florian Gall.
Det bringer det samlede antal mord til 23. Han viste ingen anger i retten i dag.
Jeg vil ikke have en advokat.
Jeg vil ikke bestride anklagerne. Jeg vil erklære mig skyldig.
Min afdøde mand var på hospitalet og meget syg i 14 år, før han døde.
Mit ældste barnebarn
kunne vokse op med min mand
og kende bedstefar…
…fordi min mand overlevede den krise.
Min mand havde en enorm indflydelse på hans liv og hans værdier.
Det tog Charlie fra folk.
Han tog helligdage med deres familier
og dimitteringer, bryllupper, fødselsdage og livslektier
og alt det fra mange, måske hundredvis af mennesker.
Han stjal fra deres familier og fra dem.
Jeg ville have mulighed for at se ham.
I dag har vi høringen for staten mod Cullen.
Og jeg ville have, han vidste, hvilken slags menneske min bror var.
Godmorgen. Jeg er pastor Florian J. Galls søster.
Han var en meget genert, ydmyg, stille og omsorgsfuld mand.
Han stolede meget på andre.
Han så ikke på nogen.
Jeg sagde: "En skam, du var sygeplejerske.
Jeg er sygeplejerske. Vi lærer at redde liv, ikke at dræbe folk."
Han sagde ikke, han var ked af det.
Charles Cullen er sigtet for mordet på Pasquale Napolitano.
Jeg vil fortælle dig lidt om min far.
Min far var enestående. Han støttede mig hele mit liv.
Du har måske taget hendes krop væk,
men hendes ånd og karakter er i dette lokale nu.
Du har ikke engang mod til at se op.
Sikken skam.
Mit hjerte er knust over min søn.
Det bløder for min søn!
Jeg går rundt med et hul i hjertet, som aldrig bliver fyldt igen.
Det er utroligt, at én person kan påvirke så mange liv.
En sygeplejerske, der skulle hjælpe, tog min brors liv
for sin egen, egoistiske og syge vinding.
Jeg er så fortabt uden min bror.
Da vi var yngre, gjorde vi alt sammen.
Han var min bedste ven.
MICHAEL T. STRENKO, 21 DØDE DEN 15. MAJ 2003
IRENE KRAPF, 79 DØDE DEN 22. JUNI 2001
DOROTHEA K. HOAGLAND DØDE DEN 6. APRIL 2003
Larry var gået bort i 2001.
SONS TRAGISKE SØGEN
Jeg håbede og bad til, at denne mand blev afsløret.
Og intet af det skete, mens han levede, desværre.
Hvis bare folk havde lyttet til ham.
For disse forbrydelser og for dette forræderi
bliver du idømt to efterfølgende domme, som aftalt i forliget.
Er det forstået?
Tak, allesammen.
Cullen har underskrevet en aftale, der skåner ham for dødsstraf,
hvis han deltager fuldt ud i efterforskningen.
Der er andre, der er ansvarlige for
Charles Cullens handlinger udover ham.
De fleste hospitaler, jeg arbejdede på…
…mistænkte i høj grad, at der var
dødsfald, der var forbundet med mig.
Hvorfor gjorde de ikke noget?
De var nok bange for mediebevågenhed.
Hvis det ikke var en prioritet for dem at beskytte menneskeliv,
er det umuligt at gætte, hvor lavt nogen ville gå
for at beskytte deres økonomiske interesser og hospitalets interesser.
Der er mange spørgsmål om, hvordan han åbenbart kunne slippe af sted med mord
på hospitaler så længe.
Dennis Miller er direktør for Somerset Hospital i New Jersey.
Tager du noget ansvar for det?
Nej. Vi tager ansvar for efterforskningen, der førte til hans anholdelse.
Jeg er stolt af dr. Cors og Mary Lund, som ledte efterforskningen på hospitalet.
Vi identificerede ham, og det førte til hans anholdelse.
Kunne I have lavet et grundigere baggrundstjek?
Nej. Problemet er de andre arbejdsgivere, vi ringede til.
Vi lavede et komplet baggrundstjek
og et komplet referencetjek. Alle sagde følgende:
Han var dygtig og havde en gyldig licens.
Spørgsmålet, der stilles, er, hvordan man arbejder på et hospital,
hvordan dræber en mand folk på hospitaler igen og igen i 16 år?
På ni hospitaler og et plejehjem. Hvorfor blev han ikke fanget?
Og svaret viser sig at være, at han blev fanget igen og igen.
Og de, der fangede ham eller havde mistanke om, at noget var galt,
sendte ham videre med gode anbefalinger, og han fandt et nyt job.
Det er skandalen.
Og Cullen tilbringer resten af livet i fængsel,
men de, der sendte ham videre,
der får stor løn for at være ansvarlige, er aldrig blevet holdt til ansvar.
De gjorde et godt stykke arbejde på deres job,
hvilket mere handlede om institutionen for privat sygepleje,
men de gjorde ikke det godt, som sygeplejen er der for,
hvilket er at beskytte patienter og at yde patientpleje.
Så de fejlede og er stadig blevet belønnet
for deres succes med at beskytte institutionen mere end patienterne.
Charles Cullen tilstod mordet på 29 patienter
og mordforsøg på seks til.
Han blev idømt 18 efterfølgende livstidsdomme i marts 2006.
Eksperter mener, han måske har dræbt 400 mennesker,
hvilket ville gøre ham til den mest produktive seriemorder i USA's historie.
Efter Cullens tilståelse i 2003
støttede Somerset Hospital og andre i New Jersey indførelsen af "Cullen-loven".
Den kræver, at sundhedspersonale melder enhver medarbejders
inkompetence eller forseelser, der kan påvirke patienters sikkerhed.
Den kræver også, at de dokumenter vises til potentielle fremtidige arbejdsgivere.
St. Lukes Hospital siger, de efterforskede Charles Cullen fuldt ud.
Hverken St. Luke's eller Pennsylvanias politi
fandt beviser på patientskade før Cullens tilståelse i 2003.
St. Luke's siger, udvidelsen aldrig var en faktor
i nogen beslutninger om efterforskningen af Cullen.
Tekster af: Pernille G. Levine