Downloaded from YTS.MX
Tändningssekvens påbörjas.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Sex, fem, fyra,
tre, två, ett, noll.
Alla motorer är igång.
Uppskjutning.
Det är våren 1969.
Platsen är Ed White Elementary School i El Lago i Texas,
en förort i South Houston precis i närheten av NASA.
Orsaken till att allt sattes igång den här ödesdigra dagen?
Rast för fjärdeklassarna.
Det är inte jag. Det är Ricky Rodriguez, en av mina många värdelösa kompisar.
De hade nyss ändrat reglerna,
så man fick inte kasta bollen på nån,
vilket var det roligaste med kickball.
Det krävdes lite tid att vänja sig.
Det är mr St. George, vår gympalärare, som tar med Ricky till väggen.
Han hade en väldigt specifik straffmetod
där han ritade en cirkel på närmsta vägg.
Här. Sätt näsan där och stå kvar.
Och den var alltid lite högre än vad som var bekvämt,
så man stod på tå tills lektionen var slut.
Den gången han satte min näsa mot väggen var jag redo för honom.
Nyckeln var att omärkbart bredda benen
och sjunka ihop bara en aning vid den avgörande uträkningen.
Sätt näsan där.
Det där är jag. Stanley.
Alla kallade mig bara Stan, om jag inte fick skäll.
Eller första dagen i skolan på uppropet.
I kickball var jag shortstop och försvarsspelare
och hade fått instruktionen att fånga allt jag kunde.
Och jag kunde skjuta rätt bra också.
Men tillbaka till hur allt började.
Det var de killarna som förändrade mitt liv för alltid.
Där är han.
TOPPHEMLIGT
Vi har sett dig på planen och pratat med dina lärare.
Vi imponerades av…
…några av dina naturvetenskapsuppsatser och gillar att du fått
presidentens pris för idrottshälsa tre år i rad.
Kort sagt är du utvald som perfekt kandidat för uppdraget.
Uppdrag?
För vad?
Tiden är viktig här, så vi ska vara raka.
Vi har råkat bygga månlandaren…
…lite för liten.
Men det får inte stoppa oss.
Hur kunde det hända?
Är du bra på matte?
-Ja. -Får du full pott på alla prov?
-Nej. -Okej.
Vi är så här nära, men vi måste testa den här…
…oavsiktligt mindre versionen på månen och det snart
och vi behöver nån som du som kan hjälpa oss
så att vi slår ryssarna till månen.
Varför skickar ni inte en schimpans?
För att du kan fler engelska ord.
Du är vårt enda hopp, Stan.
Kom igen, vad säger du? Gör det för ditt land.
Gör det för den fria världen.
Okej.
Toppen.
Din hemliga utbildning börjar efter terminen.
Hemliga?
Topphemlig, Stan.
Det är en hemlig operation. Den existerar inte. Okej?
Det här mötet har aldrig ägt rum.
Ingen får veta nåt.
Inte dina föräldrar, bröder eller systrar.
Ingen.
Vänta.
Hur ska vi komma undan med det?
Var kommer alla tro att jag är?
Sommarläger. Du rekommenderades, accepterades
och fick ett stipendium till Camp Grizzly,
ett särskilt utomhusläger precis utanför Lake Traverse i Michigan.
Du åkte i slutet av maj och stannade nästan hela juni.
Vädret och insekterna var jobbiga, men du hade jättekul.
Verkligen jättekul.
Vissa saker glömmer man aldrig.
SIMULERINGS- OCH TRÄNINGSANLÄGGNING
APOLLOPROJEKTET
VOLT
Okej, pausa.
Vi glömmer det här för tillfället. Vi återkommer hit sen.
Först ska jag berätta om livet på den tiden.
Det var en bra tid och plats att vara barn.
Att bo i Houston-området under sent 60-tal, och särskilt nära NASA,
var som att vara där science fiction kom till liv.
Den optimistiska teknologiska framtiden var nu
och vi var mittpunkten för allt nytt och bättre.
Det som visade vägen var rymdprogrammet.
Målet att resa till månen hade uttalats
under president Kennedys berömda tal vid Rice University i Houston.
Men varför månen, säger vissa.
Varför välja det som vårt mål?
De kan lika gärna fråga:
"Varför bestiga det högsta berget?"
"Varför flyga över Atlanten för 35 år sen?"
"Varför spelar Rice mot Texas?"
Vi väljer att åka till månen.
Vi väljer att åka till månen det här årtiondet och göra de andra sakerna,
inte för att det är enkelt, utan för att det är svårt.
Rymdcentret flyttades till utkanten av stan 1962.
Samma år började Houston bygga
världens första kupolformade arena. Världens åttonde underverk.
Astrodome.
När de skulle bryta mark
använde de inte spadar för att börja gräva,
utan alla tjänstemän sköt med Colt .45-pistoler ner i marken.
Arenan hade den första animerade poängtavlan
med en massa olika grafik.
Men det bästa var när en Astro gjorde en home run,
eller som de säger, satte bollen i Astro-omloppsbana,
vilket resulterade i ett enormt elektroniskt fyrverkeri.
Man var även först med att använda AstroTurf.
Konstgräset som inte behövde vattnas, klippas eller rensas
och var ett perfekt uttryck för tiden
då allt var nytt och konstgjort och därför bättre.
Fastän Joe Namath sa att det var som att spela på betong
kändes det som att naturen och dess begränsningar
hade övervunnits.
Och ingen tvivlade på att under vår livstid
skulle vi kunna bo på månen eller en annan planet,
förmodligen i nån sorts kupolformad rymdkoloni.
Och med tanke på den teknologiska innovationen
kunde man enkelt föreställa sig
att vi alla skulle bli långt över hundra år.
Borta på sjukhuset
höll DeBakey och Cooley på att fullända hjärttransplantationen.
Och ännu närmare kändes det
att vårt område var ett av landets första att få telefoner med tryckknappar.
Lyssna här.
Det var så häftigt. Ingen mer uppringning.
Och man kunde göra låtar med tonerna.
Min syster Vicky var den musikaliska i familjen.
Hon var äldst, sen kom Steve,
Jana, Greg, Stephanie och sist jag.
Få se vad du kan.
Okej, bra.
Hallå?
Visst var landet i krig.
Städer stod i brand
och helvetet brakade loss överallt.
Men från ett barns perspektiv ute i förorterna
var allt begränsat till tv:n.
Och som barn tror man att det är normalt.
Ännu ett upplopp.
Ännu en berömd ledare mördad.
Det är bara så vuxna beter sig.
I vår familj var det bara Vicky som förkroppsligade
tidens så kallade generationsklyfta.
Hon var den enda
som verkade veta eller bry sig om vad som hände i världen.
Det närmsta vi kom allt var när vi var i Houston med mamma
nära colleget där det kändes som hon pluggade i en evighet.
-Titta hur de klär sig. -De?
Det är därför vi flyttade till förorten.
För att komma undan från såna som de.
Tråkmånsarna är rädda.
Nej. Er syster snackar bara skit.
Vi flyttade hit på grund av pappas jobb. Han var trött på att pendla.
Okej?
-Okej, mamma. -Vi fattar.
Okej.
Är det en hippie, mamma?
Ja, det är en hippie.
Den, då?
Nej, håret är inte långt nog.
Men han har utsvängda jeans.
Okej. Ja, det är en hippie.
Jag gillar nog hippies.
Och i de nya förorterna som bredde ut sig söder om Houston
började villakvarter poppa upp överallt.
Vårt kvarter var fullt av byggarbetsplatser.
Det var helt plan mark.
Det enda som kunde liknas vid en backe var överfarten ute på landsvägen.
Vi snackar om kustslätter, endast tio meter över havet.
Självklart hade de för dålig vattenavledning
så varje gång det regnade länge blev det översvämning.
Titta, en vattenmockasin!
Varje gång.
Det fanns ingen historia här.
Så långt ögat kunde nå var allt nytt.
Nya och oändliga shoppingcenter
med mataffärer, hamburgerrestauranger
och det bästa av allt,
en bowling- och spelhall.
Minst en gång i veckan gick eller cyklade vi till bowlinghallen.
Vi bowlade när våra föräldrar betalade men var vi själva
så var det i spelhallen vi höll till.
Vi utvecklade ett självbärande system som utökade vår magra veckopeng.
För bara 25 cent var kunde vi få en cola för 15 cent
och ett pinball-spel för 10 cent.
Vi fokuserade på spelen vi behärskade, som Aquarius.
Allt hängde såklart på första spelet.
Man var tvungen att vinna för att få fortsätta spela
och för att fylla automaten med gratisspel.
Sen när det var dags att gå hem
kunde vi vanligtvis sälja dem för 50 cent till nån äldre
som tyckte att det var billigt.
En del av spänningen med hallen
var att det var där de lokala ligisterna hängde.
Vi förundrades över deras stil
och metoderna de använde för att knäcka systemet,
vare sig det var att minska automatens gravitationskraft
eller skickligt få ett spel utan att betala.
Om man gjorde precis rätt startade automaten ett nytt spel.
Det var mästerligt.
Jag försökte med det de närmsta åren
men kom aldrig på det.
Vårt hus var ett av de första som blev klara på vår gata
och kvarteret var som en byggarbetsplats man kunde snylta ifrån.
Man kunde bygga ett helt fort av spillvirket.
Det fick duga
för trädkojor var förmodligen ett par årtionden bort.
Stjäl vi inte nu, pappa?
Så som jag ser det,
fick vi betala för mycket för huset
så tekniskt sett är de skyldiga oss.
Det är bara en plywoodskiva. Det gör inget.
Jag vet inte om pappa var sparsam
och fick kämpa för att klara sig
eller mer av en bedragare.
Dra bakåt och spänn nätet. Så.
Men familjens främsta mål var att spara så mycket pengar som möjligt.
Snyggt.
Vänta här nu.
Du är inte klar.
Sätt tillbaka munstycket.
Tryck in handtaget helt.
Lyft slangen bakifrån och fram.
Det är min bensin i slangen.
-Den är betald. -Pappa...
Det vet han.
Fastän pappa ansvarade för in- och utleveranser på NASA…
Åk och slå de där ryssarna.
Uppfattat, kamrat.
…och tjänade tillräckligt bra
för att uppfostra en familj med sex barn,
skämdes jag att han mest hanterade papper
och inte hade nåt med uppdragen att göra.
Befordran är både möjlig och inte…
Han kändes så långt ifrån en astronaut som det går.
Pappa riktar in koordinaterna
så att när astronauterna slår ned i havet
kan flottan komma och hämta dem.
När nedräkningen kommer till uppskjutningen
är han den som trycker på knappen så att allt sätts igång.
När jag gick hem från skolan…
Jag var en sagodiktare,
vilket är ett finare ord för "ständig lögnare".
Så jag närmade mig lite.
Det var då jag insåg
att han satt fast i ledningar
som nådde ut i yttre rymden.
Han var nån typ av robot.
Jag hoppades kunna ta med honom i dag
men plötsligt drogs han upp i ledningarna.
Mrs Ulrich sa att du inte tog med nåt till presentationen.
Jag presenterade nåt som de skulle föreställa sig.
Hon säger att du sa till alla
att pappa ska åka med Apollo 14 eller 15 år 1972.
Är det sant, hjärtat?
Varför kan inte pappa göra nåt viktigt på NASA?
-Det är lite pinsamt. -Stan.
Din pappa har jobbat väldigt hårt för att bli främst på sin avdelning.
Han ansvarar för allt som kommer dit,
från en penna till en rymddräkt. Han är viktig. Okej?
Okej.
Men varför kan han inte vara en astronaut eller nåt häftigt?
Alla kan inte vara astronauter, hjärtat.
Alla gör sin del och det krävs många,
inklusive din pappa. Okej?
-Okej. -Bra.
Det var sant.
En granne bakom oss jobbade med hjälmarna.
Flera av pappas vänner var ingenjörer på NASA.
Min klasskompis mamma hjälpte till med dräkterna.
Det var som att alla jobbade för NASA på nåt sätt.
Pappa gjorde sin del också, även om den var svag i mina ögon.
Som jag sa,
så var jag yngst av sex i vår gestaltning av Brady Bunch-familjen
och den enda född på 60-talet.
När jag kom
verkade mina föräldrar klara med att dokumentera allt barnen gjorde.
Jag smälte in i det existerande systemet
men det var allt.
Jag förekommer knappt på familjefoton eller filmer.
Mina syskon brukade reta mig för det.
Ser du att du inte är med i nån bild?
De är rädda för att säga det, men du är adopterad.
Mamma och pappa vill inte säga det men vi hämtade dig på ett barnhem.
De valde dig bland alla skrikande bebisar.
Jättekul.
Senare fick jag veta att efter jag föddes
började mamma med nåt nytt som hette p-piller
men berättade aldrig nåt för vår präst av rädsla att bli utestängd.
Sen hade vi våra grannar, familjen Patek,
som inte använde preventivmedel
för en unge ploppade ut varje år eller så.
Deras mamma var så utarbetad
att hon ibland gav barnen gummisnoddar att tugga på mellan måltider.
Och hon var besatt av renlighet.
Deras hus var fläckfritt
och för att få det så var barnen ute nästan hela dagen.
Förutom bebisen, såklart.
Hon gav den näst yngsta till de äldre barnen ute
medan hon stannade inne med den yngsta och städade.
Då och då kunde nåt sånt här hända.
Men vi verkade alla överleva vår barndom på nåt sätt.
Vänta.
När deras pappa slutat jobba
brukade han sitta i sitt garage och röka cigarr hela kvällen.
Han bidrog nog också till att hålla huset rent.
Vi sex bildade en bra arbetsstyrka.
Vi höll huset och trädgården rena och utförde sysslorna med precision.
Förutom oändligt utomhusarbete
var mitt främsta inomhusjobb att ta ut alla sopor.
Jag vet inte om det fanns plastpåsar på den tiden
men det hade inte spelat roll för vi använde bara gamla matpåsar
som brukade läcka
beroende på hur geggigt skräp alla slängde.
Och det var mitt jobb att städa golvet efteråt.
Kanske hade vi inte råd,
men vi gick nästan aldrig på restaurang.
Mamma var expert på att komma på rätter och fortsätta med dem i flera dagar.
Det var inlagd skinka med farinsocker och ananas på söndag.
På måndag blev det skinklåda.
På tisdag blev det skinksmörgås
och onsdagens bönsoppa innehöll resten av skinkan.
Andra basrätter var tomatsoppa med ostsmörgåsar,
tonfiskgryta med potatischips,
täckta pajer, köttfärslimpa,
oändliga variationer av kyckling och såklart, massor av stuvad majs.
Det roliga var fyllda ägg,
hemgjorda glasspinnar, wienerkorv
och vid särskilda tillfällen, popcorn.
Det var också första vågen av Jell-O-hysterin.
Skollunchen fick man göra själv.
Varje söndagskväll hjälpte vi mamma
att systematiskt göra en veckas smörgåsar till skollunchen
och sen frysa dem för att sen tinas över natten
innan varje skoldag.
Ibland hade de inte tinat klart
och då fick man en halvfrusen, degig korvsmörgås på vitt bröd.
Pappas föräldrar bodde i ett gammalt område i Houston
och vi åkte dit på helgerna.
Knacka bara till den lätt.
Tills den rätar ut sig.
Ser du?
En spik varar för alltid, så släng aldrig bort dem.
Se till att ha en plats att förvara dem.
Mina farföräldrars reaktion på att ha levt under depressionen
var att känna att det skulle hända igen.
Akta fingrarna.
De sparade allt av minsta värde
och återanvände allt som gick.
Du kan det här.
De återanvände hushållspapper, vilket väcker frågan:
Vad är poängen med hushållspapper i stället för en trasa?
Men ingen av oss sa nåt.
Det blir ingen kiosk.
Och farmor tog med oss att se The Sound of Music
ungefär var sjätte månad.
Jag vet inte om filmen gick i flera år
eller om de körde den igen.
Det var bara ännu en utflykt med farmor
som, precis som sina filmval,
var en väldigt gullig dam man inte kunde se nåt ont i.
Min mormor var lättretligare och mer paranoid
men väldigt underhållande.
Hon bodde hos oss långa perioder i taget
och underhöll oss med olika konspirationsteorier
och undergångsscenarier.
Nu vet vi att JFK inte dog den dagen i Dallas.
Den stackars mannen blev ett kolli
på grund av den allvarliga hjärnskadan från skotten.
Men de håller honom vid liv på en avskild plats på en grekisk ö.
De trodde inte att landet kunde hantera att se presidenten så
så de skyddar oss från sanningen.
Det är Aristoteles Onassis ö.
Vilket förklarar hans giftermål med Jackie.
För henne blev världen bara sämre,
och det snabbt.
Överbefolkningen kväver planeten.
Och inom några år
kommer vi att vara bortom återvändo.
Forskare säger att jorden tekniskt sett inte kan hantera
mer än 3,5 miljarder människor och nån gång på 70-talet
kommer matförsörjningen att kollapsa för de flesta av världens invånare,
vilket leder till massvält, krig och hungersnöd.
Hur ska de hinna med alla döda kroppar…
Det räcker, mamma. Du får sluta med ditt paranoida snack.
Du skrämmer barnen. Du gör mig galen.
Du är aldrig tyst. Sluta nu.
Sluta.
Det kostar 4,5 miljarder dollar varje år att frakta bort skräpet…
Ja, med såna hot som hängde över oss var framtiden ofta skrämmande.
De sa att om allt fortsatte så här
skulle vi ha skräp upp till knäna och behöva gasmasker för att andas.
De var duktiga på att skrämma slag på alla.
Det måste ha funkat.
President Nixon skrev under luft- och vattenkvalitetslagen
och snart var det förbjudet att skräpa ned.
Det, unga Steven, är skillnaden mellan en lantis och en bondlurk.
En lantis slänger sina burkar på bilgolvet
eller bak i bilen. Bondlurkar slänger ut dem genom fönstret
och skräpar ned.
Det är inte bra.
Så vi är lantisar?
Åh, nej.
En lantis skulle låta burkarna ligga kvar.
Du får städa bilen när vi kommer hem.
Ta ratten.
-Va? -Kör.
Det stämmer.
Det var inte förbjudet att dricka alkohol och köra då.
Man fick bara inte vara berusad enligt lagen.
Önska dig nåt.
Pappa, bara…
Jag minns hur han släppte ned fliken i ölen.
Jag visste inte om det var en ritual eller pappas kamp mot nedskräpning.
Hur som helst var det uppskattat.
De flikarna ligger överallt och man kan verkligen skära sig på dem.
Men jag hörde att sex personer om året dog genom kvävning
när fliken kom tillbaka ut och de svalde den.
Jag tänkte alltid att i dag kanske det sker.
Men likt så många av domedagsscenarierna
så hände det som tur var aldrig.
Men alla motstridigheter var mycket att ta in för ett ungt sinne.
Å ena sidan var världen på väg att gå åt helvete.
Vi låg i krig i Vietnam
men Kalla kriget mot Sovjetunionen var ännu läskigare.
Man sa att vi kunde få en vätebomb över oss när som helst.
Vi var sista generationen som fick se Duck and Cover.
Det är en bomb. Ducka och ta skydd.
Jag tänkte att bänken inte skulle hjälpa
mot ånga eller strålning.
Men vad tusan.
Man gjorde som de sa.
Men å andra sidan var framtiden så häftig och optimistisk.
Vi var på väg mot månen och vidare.
Det var enkelt att svepas med i framtidslöftet
och tanken att forskning och teknologi
skulle lösa nästan allt till slut.
Och längst fram i ledet för alla positiva känslor fanns NASA
och, självklart, astronauterna själva.
Jag minns fortfarande deras namn.
Astronautgrupp 1,
John Glenn, Scott Carpenter, Alan Shepard,
Walter Schirra, Gordon Cooper,
Gus Grissom, Deke Slayton.
Sen blev Apollo-namnen bekanta.
Pete Conrad, Neil Armstrong, Buzz Aldrin,
Michael Collins, Frank Borman,
James Lovell, Gene Cernan,
John Young, Alan Bean.
De var de modigaste. De bästa.
Det här är ett specialinslag från CBS News.
USA:s första tre Apollo-astronauter blev instängda och dödades i en eldsvåda
som svepte över deras rymdfarkost i kväll under en startrampsövning…
När Gus Grissom,
Roger Chaffee och Ed White dog under en övning för Apollo 1
minns jag att mamma grät.
Vår skola hette Ed White Elementary innan tragedin.
Efteråt blev det som ett minnesmärke.
Men världen förändrades och även hur vi såg oss själva i den.
När Apollo 8 tog det berömda Jorduppgång-fotot
över månen på julafton
gav det oss jordbor ett perspektiv vi aldrig haft.
Där var vi, allihop tillsammans, på ett svävande blått klot i rymden.
Nån dag snart när människan förstått vad det här innebar
skulle det ske ett skifte i samvete och krigen skulle upphöra.
Och i vår lilla del av det blåa klotet,
var man än tittade,
påmindes man om NASA och det bemannade rymdprogrammet.
Vår lekplats hade en raketrutschkana
man kunde styra.
Alla visste nog att rymdfarkoster inte hade rattar,
men det gjorde inget.
Rymdåldern var en så utbredd del av vår kultur
att den letade sig in i allt,
inklusive annonser och kampanjer, hur löjligt det än var.
Hej på er. Jag är raketman Sam.
Vi siktar mot månen med våra utomjordiska rabatter.
Ju närmare de kommer månen, desto lägre blir våra priser.
Vi byter in allt.
Begagnade rymdskepp, månlandare eller begagnade bilar.
I skolan på uppskjutningsdagar var det alltid samma visa.
Läraren rullade in en tv.
Vi tittade på raketen i raketrampen i fem minuter
och sen räknade alla ned gemensamt med tv:n de sista tio sekunderna.
Tio, nio, åtta,
sju, sex, fem, fyra,
tre, två, ett, uppskjutning.
Raketen har lyft.
Sen stirrade vi bara på skärmen när raketen åkte ut i himlen.
Naturkunskapen var så rolig för det kändes som nutida händelser.
Allt var relaterat till astronomi, kosmologi och Apollo.
Fram tills Edwin Hubble bevisade motsatsen 1922
trodde människan att hela universum kanske bara bestod av vår galax.
Nu vet vi att vi är en av 100 miljarder galaxer.
Hittills har vi inga bevis på andra solsystem
som kretsar kring avlägsna stjärnor eller planeter utanför våra nio.
Men oddsen att vi är de enda nio planeterna i universum
och att vi är den enda med liv
har vi räknat ut är tio miljarder biljoner mot ett.
Ja, vad som än hände när vårt solsystem bildades
händer tveklöst i andra. Eller hur?
Det är samma material, gravitation och förhållanden överallt.
Det finns inte en chans att vi är ensamma.
Det är bara en tidsfråga innan vi stöter på
varelser från andra platser i universum om vi inte redan gjort det.
ÅR 2001 - ETT RYMDÄVENTYR APORNAS PLANET
Vi hade redan åkt till Jupiter och längre i filmen År 2001,
och ingen tvivlade på att vi snart var där.
Jag var så förtrollad av filmen
att jag försökte förklara den djupare meningen
för alla som ville lyssna.
Och när han åker förbi Jupiter
gör han en galen resa i tiden.
Det var en massa ljusblixtar
och plötsligt är han i ett gammalt rum
som en gammal man.
Då ser han det svarta stenblocket,
samma som på Jupiter,
vid fotänden av sin dödsbädd.
Eller är det så?
Han sträcker sig och försöker röra vid det
och då blir han till en bebis som inte har fötts än.
Backa.
Som jag sa fanns det överallt.
Man sa att folk i vår ålder
en dag skulle kunna åka till månen på smekmånad.
Och vid slutet av århundradet
skulle vi kunna ta ett sexmånadersflyg till Mars.
Allt var så nära.
Astronauterna själva flög ovanför oss i jetplan
eftersom Ellington Air Force Base låg precis runt hörnet.
Det var inte ovanligt att höra ett svish lågt på himlen,
se en jet flyga förbi och försvinna snabbt
och sen höra en ljudbang när ljudvallen sprängdes.
Vi sprang hem så fort vi kunde från skolan
för att se Dark Shadows,
en serie alla blev besatta av.
Det var en bisarr och läskig berättelse
om en gammal patricierfamilj som bodde i ett slott vid havet
och en ålderslös vampyr, Barnabas Collins.
Själva tv:n var en ständig kamp.
Bara att få hyfsad mottagning
i det här området fullt av antenner och tre stora tv-bolag var svårt.
Sen, i alla fall i vår familj, fick man vara på sin vakt
och ofta försvara det som skulle komma på tv
under 30 minuter.
Det var så många bra program hela kvällen.
Det var svårt att välja och man blev aldrig besviken.
The Beverly Hillbillies,
Krutrök,
My Three Sons,
The Munsters, Bröderna Cartwright,
Bewitched,
Star Trek,
Adam-12, Get Smart,
Gomer Pyle, Batman,
Gilligan, Flipper,
Petticoat Junction, Andy Griffith,
I Dream of Jeannie, Familjen Addams,
Dick van Dyke,
The Green Hornet, McHale's Navy,
Mission: Impossible,
Green Acres, Hogans hjältar,
Dragnet och Hawaii Five-O för att nämna några.
Sen var det alla program som bara sändes en säsong
och glömdes av de flesta, men inte mig.
I The Time Tunnel förloras två forskare i tiden
och landar på utvalda tillfällen i historien.
På Titanic, Little Bighorn, Fordteatern.
Sen fanns det ett program som hette It's About Time,
en komedi om två astronauter som vid återinträdet
hamnar i en tidsresa
och nu lever bland grottmänniskor och dinosaurier.
-Jag tror på det! -Jag med.
Det var också den första syndikatvågen
där tidigare visade program visades igen.
Och sent på kvällen tittade vi på Twilight Zone.
Innan jag visste vad det var
kallade jag det "programmet med det läskiga flygande ögat".
En dimension av syn.
En dimension av sinne.
Du rör dig mot ett land med både skuggor och substans, både saker och tankar.
Sen hade vi lördagsmorgnar.
Vi gick upp tidigt och stirrade på testbilderna
och väntade på det roliga.
Sent på lördagskvällar gick ett lokalt program som hette Weird
som började med läskig musik på en termin.
Välkommen till Weird.
De visade filmer som Attack of the 50 Foot Woman,
I skräckens klor,
Fantomen från Mars, Beginning of the End,
Faran från skyn,
Attack of the Mushroom People.
I stort sett allt med mutationer skapade av atombomber.
-Det här avslutar vår sändning. -Godnatt.
Och nu, vår nationalsång.
Det slutade runt midnatt när tv-bolagen slutade sända.
Stäng av allt.
På söndagskvällarna under terminerna fick man en hemsk känsla.
The Wonderful World of Color,
som det hette innan The Wonderful World of Disney,
var indränkt i en melankolisk känsla.
Med skolan som väntade nästa morgon, hur bra programmet än var,
så närmade sig slutet på helgens frihet och nöjen.
En gång om året
var det en specialvisning av Trollkarlen från Oz.
Alla samlades för att titta.
Den blir i färg snart…
Det var så mycket mer än en film.
Innan vi fick färg-tv hade allt varit svartvitt,
till och med Oz.
Men vare sig de var i färg eller svartvita
skickade de flygande aporna alltid min syster Stephanie
under täcket eller ut genom dörren.
På kvällsnyheterna pratade man alltid om Vietnamkriget
och det genomsyrade nästan allt som pågick.
Centralkommandot rapporterade 148 döda amerikaner i kriget förra veckan.
Det var förvirrande för ett barn.
De vuxna gav oss alltid dåligt samvete.
Ät upp nu, allihop. Det finns barn som svälter i Vietnam.
Vi låg i krig med dem, bombade dem,
men brydde oss om deras svältande barn?
FRÅN: HOUSTON TILL: VIETNAM
Här.
Det som gjorde området perfekt att växa upp i
var att det fanns en massa unga familjer med barn i vår ålder.
Det var lätt att få igång en match.
Vi spelade i nåns trädgård, på gatan
eller i vissa fall
gick vi dit husen slutade
och det fanns ett stort fält med ett reningsverk.
Vi kallade det Avloppsparken.
När det regnade eller på kvällen
kom min bror Greg och jag på ett basebollspel
vi kunde spela i garaget.
Astros superstjärna Jim Wynn är nästa slagman.
Home run!
The Toy Cannon!
Och poängtavlan blir helt galen med det låga, raka slaget.
Vi hade basebollkortuttagning och skapade ett lag
där alla vägar ledde till vårt eget World Series.
Det var innan skumbollarna uppfanns och förändrade allt.
Ibland blev det slagsmål på planen.
Näste man, Boog Powell.
Nä, nu!
Anfall!
Jag glömmer aldrig barnen i kvarteret.
Det var Larry, som hade svår ringorm.
Och det verkade som att alla turades om att vara ungen med gips.
Vi hade Byron, son till NASA-forskaren
och vår lokala pyroman med ett kemiset
som alltid byggde små raketliknande apparater.
Ibland satte han en gräshoppa i förarsätet.
Tre, två, ett.
Åh, Susannah
Varför gråter du ej för mig…
Sen hade vi Tony, den kvicka viktigpettern som skapade problem.
…en banjo i mitt knä
Han specialiserade sig på att ändra låttexterna på musiklektionen
från traditionella till snuskiga såklart.
Gamle Dan Tucker var en stor man
Han tvättade sig i stekpannan
Han kammade sig med vagnshjul
Han dog av tandvärk i sina…
Kulor!
Stan, Tony,
gå ut i korridoren.
En av nackdelarna med att vara barn då
var att de tyckte att det var en bra idé att uppfostra barn som om de vore djur,
vilket krävde att påminna oss om vad som inte var tillåtet.
Man var alltid ett litet misstag från att bli slagen
av en av alla vuxna i ens liv.
Föräldrar, rektorer, tränare,
till och med vänners föräldrar som hade bekväma
ömsesidiga avtal om smällar.
Men ingen var läskigare än vår rektor,
liemannen själv,
mr Cowan.
Står ni här av disciplinära anledningar?
Igen.
Följ med mig.
-Nej. -Okej. Tillbaka till lektionen.
Tony, Stan.
In med er.
Det var väl passande då.
Livet var billigare.
Alla gick att undvara
och ingen tänkte så mycket på säkerhet.
Till exempel åkte vi på motorvägen i 112 km i timmen
med ett flak fullt av barn på väg till stranden.
Ingen tänkte ens på
att vi alla var en liten krock eller vältning från att dö.
Att alla köpte glasspinnar vid poolen kunde bli en katastrof.
Det var nåt med hur de hade frysts som gjort dem till torris
och de fastnade i allas tungor.
Och kvarterets pool hade alltid för mycket klor
och förstörde allas ögon.
De var inte helt på det klara med kemikalier än
och vi hade inte en tanke på att nåt de gjorde kunde vara skadligt.
Och vi var definitivt de sista av kanske två generationer
som tyckte att det var kul
att jaga efter mygg-bilarna som spottade ur sig insektsgift.
Det var inte ovanligt att komma hem
och se att de hade fyllt huset med nervgas
för att döda nån kackerlacka man råkat se.
Och kolla in min basebolltränares unika motivationsteknik.
För varje misstag man gjorde i föregående match
fick man ställa sig framför tre lagkamrater,
som i en arkebusering, fast med en baseboll.
Min strategi var att fånga den från den pricksäkraste kastaren,
ducka för en och hoppas att den sista missade.
Då kunde man klara sig levande.
Japp, bland allt roligt
verkade straff, smärta eller skada aldrig vara långt borta.
Vi hade en lek som kallades Red Rover.
Red rover, red rover, låt Stan komma över.
Red rover, red rover, låt Ronnie komma över.
Vi fortsatte med vissa lekar tills nåt sånt här hände.
Det betydde att vi nått en ny nivå av mognad
och att det var dags att sluta leka det och börja leka nåt annat.
Spelade vi inte baseboll, fotboll eller basket,
så cyklade vi iväg på äventyr.
Vi blev bra på cykelreparationer,
särskilt att fixa punkteringar.
Och det verkade som om alla längre bilturer
inkluderade en obligatorisk punktering.
Det kan ha varit för att stålradialdäck inte fanns än
och man inte var så bra på däck
eller för att pappa gärna köpte begagnade däck.
Har du funderat på ett nytt däck?
Då skulle det inte matcha de andra och det skulle se konstigt ut.
Vi hade en massa olika kvarterslekar beroende på vilka som var med.
Om det var många tjejer med, oftast alla killars systrar,
så fanns det en lek som hette Skulptören…
Akta.
…där man skulle säga vad man föreställde.
Pannkaka.
En fenix.
En våg.
Astronaut.
På kvällen lekte vi inomhus
eller på verandan.
Så många klassiska brädspel.
Fem, sex, sju...
Ibland när mamma och pappa hade gäster
och andra familjer var på besök
ordnade vi mer avancerade lekar som att fiska efter äpplen.
Se och lär.
Det blir nytt världsrekord.
Tre, två, ett, kör.
Vid nåt tillfälle kom Greg på ett idiotsäkert sätt att vinna varje gång.
Han var så överlägsen och orubblig att vi slutade leka det.
Så ska det gå till.
Mina tre systrar var oftast motståndare
men de hade sina fördelar.
Vicky hade fått jobb på Baskin-Robbins, den revolutionerande glassbaren
som hade häpnadsväckande 31 olika smaker
och hon fick två gratiskulor per skift.
Jag tar banan med nötfudge.
Bra val.
De första två eller tre månaderna åt hon dem själv.
Men sen blev hon trött på glass och började ge bort dem.
Så man ville alltid vara där när hon slutade.
Tack.
Ska jag gissa vilken smak som ger mig skjuts hem?
Bara…
Du kan säga det.
Vanilj, tack.
-Vanilj? -Ja, vanilj.
-Vill du ha vanilj? -Ja.
-Av alla smaker vill du ha… -Ja.
Gör den bara.
Okej.
Ja.
Jag minns inte att Steve nånsin tog nåt annat än vanilj.
Det var slöseri på alla exotiska smaker
men jag beundrade att han var så belåten och konsekvent.
Mina systrar verkade också stå för musiken hemma
och mellan sig täckte de många stilar.
Den yngsta, Stephanie, gillade det som var populärt.
Jag minns att hon lyssnade på sin EP med The Archies "Sugar Sugar"
om och om igen.
The Archies var såklart seriefigurer,
men det hindrade dem inte att få 1969 års största hit.
Okej.
Sista gången, okej?
-Okej. -Jag är trött på den här.
Min mellansyster Jana älskade The Monkees och, när jag tänker efter,
alla grupper med söta killar.
Min smak höll på att utvecklas.
Till Herb Alpert, till exempel.
Eller särskilt ett av hans skivomslag.
Vicky hade helt klart coolast musiksmak.
Hon föreläste gärna för oss om låttexternas djupare innebörd.
Den sanna betydelsen finns där
och vi ska avkoda den, som "Lucy in the Sky with Diamonds".
LSD.
Den finns där för de som är med, men konventionella personer fattar inte.
Herregud. Stäng av den.
-Åh, nej. -Okej.
Åh, Jana.
Jana råkade alltid ut för incidenter.
Hon var först att behöva sys, först att bryta något.
Saker bara hände henne.
Och det verkade jobbigt att vara tjej.
Alla ville ha rakt hår just då
men det var svårt med Houstons luftfuktighet.
Det var innan det fanns hårprodukter och fönar.
Hårspolarna var så små då att de använde juiceburkar.
Mina systrar var inte bara påhittigare, utan mer dramatiska.
Ouija, är du med oss?
JA - NEJ
-Ja. -Herregud.
Det är bra.
Är Robert kär i mig?
Ja.
I vårt rum var Steve, Greg och jag överens om
att den ultimata kvinnan var Raquel Welch
som var med i filmer som Giganternas kamp,
Den fantastiska resan och Bandolero!
Steve hade Playboy-tidningar gömda under skrivbordet.
Vi kom aldrig på vilken syster som skvallrade.
Radion var alltid på och spelade hitlåtar.
Min favorit var "In The Year 2525" med sin olycksbådande dystopiska framtid.
Många tjejer jag kände hade låtar med sina namn i.
Det fanns en nämnvärd låt med ett killnamn,
men han hette Sue.
Blodet frös till is och jag sa:
"Jag heter Sue"
"Hur mår du?"
"Nu ska du dö..."
Vi älskade slutet där de fick censurera svordomen.
För ditt stenhårda sätt Och ditt jävlar anamma
För jag är pip som döpte dig till Sue
Det måste nämnas att det här var peaken av busringnings-eran
mer än tio år före nummerpresentatören.
Vi körde de klassiska, som…
Har ni Prince Albert i burk?
Då måste ni släppa ut honom.
Till de mer avancerade…
Hej. Det är Tommy O på KRB och Namnge Låten.
Vem talar jag med?
Jag heter Marta.
Martha? Det är din turdag, Martha.
Vår jackpot är uppe i 285 dollar
och den är din om du kan namnge låten
efter att ha hört fem sekunder.
Är du redo?
Jag antar det.
Namnge den här låten.
Martha, kan du namnge den låten?
Är det "Wichita Lineman"?
Ja. "Wichita Lineman". Du har vunnit vår jackpot.
Svara du, Jana. Säg att vi äter.
-Vem kan det vara? -Så oförskämt.
Åt andra hållet hade pappa svaret
när vi var ständig måltavla för en busringare.
Det är han igen.
Jag ska säga den skiten ett och annat.
Hallå?
Jaha, vad intressant.
Hör nu noga på.
Pappa.
Det borde spräcka hans trumhinna.
Jag minns att jag tyckte synd om skojaren.
Straffet passade inte brottet.
När vi inte spelade baseboll själva
hängde vi vid planerna för att se våra vänner spela
och bara hänga och jaga bollar.
Hämta bollen och få en gratis isglass.
-Jag tror att jag tar jordgubb. -Det var en boll.
Och en jordnötsstång.
Där är din.
Och din.
Tack ska du ha.
Man kunde få gratis isglass genom att plocka skräp.
Jag litar på Gud, älskar mitt land och respekterar dess lagar.
Jag spelar schyst och kämpar för vinst.
Men vinst eller ej, så gör jag alltid mitt bästa.
Titta nu på flaggan i mitten medan vi spelar vår nationalsång.
Jag blev så rörd av ligans löfte
och nationalsången att det inte kändes viktigt
om vi vann.
Den känslan varade oftast till matchens första kast.
Men det fanns ingen bättre barnvakt än tre filmer i rad på Majestic,
som, trots sitt namn, var en ganska sunkig biograf.
Jag minns att de visade en sci-fi-film som hette Countdown
där det slutar med att vi når månen
och får se att ryssarna också är där
men de hade dött i en kraschlandning.
Som en fin gest sätter astronauten upp flaggorna
från både USA och Sovjetunionen.
Vilken galen värld.
Sen var det två skräckfilmer.
The Frozen Dead,
där en galen nazistforskare planerar att återuppliva nedfrysta nazistledare.
Och It,
där en galen museianställd, spelad av Roddy McDowall,
återupplivar en golem från 1700-talet genom att sätta en skriftrulle i munnen.
Den är oförstörbar enligt profetian
och blir hans medhjälpare i mord och kalabalik.
Döda honom.
Filmen slutar med att golemen går ner i havet.
Det fanns inte uppföljare på den tiden
och så vitt jag vet kom inte golemen tillbaka igen.
Jag glömmer aldrig nyårsfesten mina föräldrar hade
när det skulle bli det ödesdigra året 1969.
Alla vuxna festade inne.
De flesta av oss var i trädgården och hade krig med romerska ljus.
Och Byrons pyromani
hade nått nya höjder med en stor del av ett stuprör,
en liten explosion
och en brinnande softboll över himlen.
Är ni redo för nedräkningen?
Okej, nu kör vi.
Tio, nio,
åtta, sju,
sex,
fem, fyra,
tre, två, ett.
Gott nytt år!
Jag antar att det passar bra att ta vid där vi lämnade nu.
Ja, ja. Skratta ni bara.
Men så här sa de…
Bra jobbat, Stan. Du svimmade inte.
Bry dig inte om spyan.
Alla astronauter, från John Glenn till Neil Armstrong, har spytt.
Åtminstone en gång.
Medan min barndom var ganska normal,
så var min tid på NASA inte det.
Jag ingick i ett intensivt träningsprogram.
Den här kallades Spykometen.
Jag älskade en sjättedels gravitation,
men det var som att lära sig att röra sig i en helt ny kropp.
Och det var mycket klassrumsjobb. Inte så spännande, men nödvändigt.
Undervattensträning hade uppfunnits av Buzz Aldrin
efter misslyckandet med Geminis rymdpromenad.
Det var läskigt.
Och de hade en massa överlevnadsscenarier att tänka på,
träna i och planera för, för säkerhets skull.
Från att strandas i en djungel till att släpa sig igenom en öken.
Man var tvungen att kunna göra kläder och skydd från fallskärmen.
Jag tänkte att om mitt öde såg ut så här
skulle det vara det minsta problemet, som i ett avsnitt av Twilight Zone.
Efter att utbildningen var över fick jag gå en snabbkurs…
Kanske inte den bästa termen.
…i alla aspekter av att flyga vad som nu hemligt kallades
Apollo 10 1/2.
Först fick jag lära mig kontrollpanelen med förbundna ögon.
Höjd?
Klart.
Nedräknare?
-Klart. -Temperatur?
Klart.
Simulering var en sak
men för att se hur det kändes att faktiskt landa i en sjättedels gravitation
skapade de det här monstret.
Lunar Landing Training Vehicle
eller LLTV.
Neil Armstrong dog nästan när han försökte landa den.
Han tog sig ur bara sekunder innan den kraschade och exploderade
och sen åt han lunch som om inget hade hänt.
Sån var Neil. Alltid lugn som en filbunke.
Efter att man lärt sig allt om skeppet var det dags för integrerad simulering.
Kranz, Bostick och alla var i kontrollrummet,
jag var i simulatorn
och vi alla prövades av simuleringsövervakarna.
Olycksbådande röster bakom en envägsspegel.
Läcka uppkommen i CSM-propulsion.
S-IVB-motorn nedstängd under avbrutet läge, sammanfall.
De kallades "sim sups".
De satt bakom sin mörka ruta i kontrollrummet
och kom på de mest djävulska scenarier
man kunde tänka sig.
Så vad som än hände i rymden skulle man vara redo.
Under Gemini-programmet fejkade en i kontrollrummet en hjärtattack
för att se hur alla skulle reagera.
Alla hatade honom.
Okej, sista simuleringen.
Nu gör vi det här, landar säkert och slutar för i dag,
förhoppningsvis i tid för några öl på Singing Wheel.
Cola för dig, Stan.
Jag vill hellre ha Tang.
Du har klartecken för nedstigning.
Okej. Motorn igång. Tio procent drivkraft.
Det ser bra ut.
Du har klartecken för full gas.
Full gas.
Tusen fot.
Jag får upp programlarm 1201.
-1201? Vad fan är det, Bales? -Vänta.
750 fot.
"Dator överbelastad. Kan ej genomföra uppgifter."
Alla system verkar vara bra.
Vad är det som händer, Jack?
Vi ska avbryta. Datorn är överbelastad av nån anledning.
500 fot. Det ser bra ut här.
400 fot.
Vänta.
1202-larm.
1202?
Jag ser inget fel, men det här är inte bra.
Det är dags att avbryta.
Det är nåt fel på datorn. Avbryt.
Ska vi avbryta?
-Avbryt flight. -Tusan. Avbryt.
Ni skulle inte avbryta.
Om ni läst manualen noggrant
hade ni vetat att landningen skulle fortgå.
Istället har vi nu astronauter
som åker tillbaka till jorden med svansen mellan benen,
en miljard dollar i bortslösade skattepengar
och får se ryssarna
sätta upp sina flaggor där i augusti.
Är ni nöjda?
När jag satt där, redo för uppskjutningen,
var jag lugn för det kändes som om jag redan gjort det.
De hade piskat mig i stridsform.
Jag var mer uppspelt än nervös.
Kanske för lugn.
Är du redo, Stan?
Redo.
Så jag skulle till månen och tillbaka.
Vi genomförde Apollo 10 1/2-uppdraget utan minsta missöde.
Men då var det som om det aldrig hänt.
Inga rubriker. Ingen parad för mig.
Jag fick inte ens berätta det för min familj.
När Apollo 11 skickades upp 16 juli och landade på månen fyra dagar senare
såg jag det på TV som alla andra världen över.
Men för mig kändes det som en dröm.
Jag var den enda på jorden som visste exakt vad de gick igenom.
Som om jag var där med dem.
Men så var det inte.
Jag var här.
Ser du Saturn V där?
De sätter den på en pråm i Huntsville i Alabama där den byggdes.
Sen åker den till Tennessee, Ohio och fortsätter till Mississippi.
Sen åker den över Mexikanska golfen, rundar Floridas spets
och släpps sedan av vid Cape Kennedy.
Skulle den komma hit får man ta höger vid golfen,
sen är det Galveston Bay, sen Clear Lake
och sen kunde vi gå över NASA Road 1 och hämta den där.
Och du ansvarar för det?
Det är väl definitionen av in- och utleverans.
…Eastern Time. Den stora, 36 våningar höga farkosten…
Men nej, Kyle i Florida tar hand om det mesta.
T-minus 34 minuter och räknar om allt går bra.
Astronauterna är i toppform, enligt rapporten,
medan de väntar på uppskjutningen av Apollo 11.
Rymdfarkostens system
visar inga fel i de sista kontrollerna.
Vädret är bra
och det verkar som att man kommer att komma iväg i dag
mot det stora äventyret att äntligen landa på månen…
Är du nervös?
-Nej, inte direkt. -Varför skulle pappa vara nervös?
Det är jag inte.
Din pappa är också en del av det här.
Det är många inblandade.
…vi har egentligen inte ord för att beskriva det här.
Hur ska man säga: "Högt som i himlen"?
"Skyhögt." Vad betyder det?
Tycker du att månen känns främmande och långt borta?
Nej, det finns saker längre bort än månen.
Nu tänker jag på nästa steg. Mars och bortom det.
Tänker du redan på Mars? Vi har inte kommit till månen än.
Det ligger väl i er science fiction-författares natur.
Månen kommer att överraska oss.
Kanske inte på första resan dit men så småningom.
De kanske hittar en stor, svart monolit.
En referens till 2001…
Kom hit, Stan. Det är snart dags.
Motorerna som genererar drivkraften
har en kombinerad hästkraft som motsvarar 543 jetstridsplan.
De förbränner 2 568 240 liter bränsle,
vilket motsvarar 98 spårtankbilar,
kapaciteten hos en småstads vattentank.
Deras uppskjutningsfordon väger lika mycket som ubåten Nautilus.
Vid uppskjutningen når ljudnivån 120 decibel
och har jämförts med åtta miljoner hi-fi-spelare som spelar samtidigt.
Kontollrummet, vi behöver besked om uppskjutning.
-Flygledare. -Klart.
-Okej. Retro? -Klart.
-Flygdynamik? -Klart.
-Kontroll? -Klart.
-Kommunikation? -Klart.
-GNC? -Klart.
-Läkare? -Klar.
CapCom, vi har klartecken att fortsätta.
T-minus 60 sekunder och räknar.
Okej, 64-0-5.
Allt känns bra, enligt rapporter. T-minus 25 sekunder.
Flytta dig. Ditt huvud är i vägen.
Ja, kom igen.
T-minus 15 sekunder.
-Ledning sker internt. -Lite lägre.
Tolv, elva,
tio, nio. Tändningssekvens påbörjas.
Sex, fem,
fyra, tre,
två, ett,
noll. Alla motorer är igång.
Uppskjutning.
Vi har uppskjutning.
Byggnaden skakar.
Vi känner de bekanta stötarna.
Vilket ögonblick. Människan är på väg till månen.
Det ser bra ut. Precis i mitten.
Visst ser banan bra ut än så länge, Wally?
Väldigt bra.
Avstånd ned, 1,5 km.
Fem, sex km.
2 195 fot per sekund.
Allt gick som planerat.
-Ser du den fortfarande? -Ja.
Okej.
Första separationen.
Det ser bra ut.
Vet ni vad? Den här bikinin gjordes av ett pappersföretag.
Tyget är fantastiskt.
På ett sätt är det som papper. Så billigt att man bara kan kasta det.
Tja, med det sagt…
…har jag saker att göra.
Det här är kaffet.
Det bryr sig inte att det ser annorlunda ut.
Det är så kaffe är…
Det här är Jethro Bodine som ringer rymdmänniskor med telepati.
Ni letar nog efter en stor jordhjärna
att ta med er till Venus eller Mars…
De måste vara marsianer.
-Vad säger de? -Vänta lite här nu.
Vad är det här för skräp? Jethro.
Var är sändningen?
Den tredje etappen…
Kom igen. Det är en historisk dag.
…och 47 sekunder för att öka hastigheten…
Historiskt tråkig dag.
-Ursäkta? -…sen är de på väg till månen.
Det var inget.
26 000 fot per sekund.
Förbränningen ser bra ut.
Tändningen kom precis när den skulle.
Hela drivkraften har tydligen övervakats.
Telemetri och radarspårning är båda stabila.
Hastigheten överstiger nu 35 000 fot per sekund.
Höjd, ett, sju, sju sjömil.
Du är ute ur omloppsbanan, Stan.
De verkar ha problem att höja Apollo.
En motor är borta. Vi har inte hört nåt från rymdfarkosten.
De här minuterna oroar oss.
Apollo 10 1/2, det här är Houston. Hör du oss?
Uppfattat, Houston. Det här är Apollo 10 1/2.
Det var en fantastisk åktur.
Uppfattat, Apollo 10 1/2. Vi vidarebefordrar det.
Du verkar vara på god väg.
Och det var början på min resa till månen.
Fastän jag åkte i 12 000 km i timmen
kändes det som tre och en halv väldigt långa resdagar.
Tre, två…
Man fortsatte såklart rapporten på tv:n
och den växande förväntan
av vad som skulle hända om några dagar var ständigt närvarande.
Men några dagar är lång tid när man flyger till månen.
-Och det var sommar. -Dark Shadows börjar utan oss.
Vi åkte till drive-in-bion den kvällen.
Vi använde pappas typiska planer för att spara pengar.
Fyra vuxna. Och två av dem…
…är barn under 12
och då är det gratis.
Okej. Det blir 6 dollar.
Det kan du ge dig på.
Kom igen.
Jösses.
-Vi vill se Hellfighters. - Nej, den får ni inte se.
-Den är gjord i Houston med John Wayne. -Jag vill se Skeppsbrott i Söderhavet.
Ni kan stanna här och se Skeppsbrott i Söderhavet.
Vi ska se Hellfighters.
-Okej. -Okej, då.
Bilen stannar vid The Shakiest Gun in the West och Skeppsbrott i Söderhavet.
Kom tillbaka när den är slut.
-Ja, pappa. -Okej.
-Vad sa han? -Kom tillbaka när den är slut.
Tack.
Vänta. Sätt er till rätta.
Så, ja. Det var skönt.
Det var alltid kul att bara driva omkring.
Vi letade efter par som hånglade i bilen.
Det bästa tecknet var när bilens bromsljus blinkade.
Det här var sista barndomsfasen där jag fick uppleva
den speciella känslan av att somna i bilen.
Man kunde sväva iväg och veta att allt skulle ordna sig.
Man vaknade nästa morgon i sin säng.
I rymden var det ensammare.
Nästa dag åkte vi till stranden i vår kompis pickup.
Det var en timmes bilfärd.
Kära Galveston. Det var den enda strand vi kände till.
Men det var alltid kul. Trots bilar och sandiga korvar.
Bara genom att gå ner i vattnet riskerade vi livet till en viss nivå.
Det fanns en underström som enkelt kunde dra ner en under vattnet
och föra en till Louisiana.
Om den inte fick en
fanns det maneter överallt, redo att bränna en
och havstulpaner på stolpar som stack ut ur vattnet,
redo att riva en i bitar.
Nån verkade alltid ha spillt olja
nånstans i Mexikanska golfen, vilket resulterade i tjärbollar överallt.
Vid slutet av dagen
skrubbade vi våra svarta fötter rena med bensin.
Och under de här dagarna, på grund av månresan,
var tv:n full av klassiska sci-fi-filmer.
Den mest minnesvärda
var kanske versionen från 1950 av Robert Heinleins Månraketen
som förutspådde nästan 20 år innan
så mycket av vad som skulle hända 1969.
Det är otroligt hur rätt den hade.
Första uppskjutningen misslyckades.
En Texasbo krävde att allt skulle byggas här.
Allt jag har att säga är att den bör byggas i Texas.
G-krafter.
Viktlöshet.
Att titta ner på jorden.
-Vänta. -Vad gör du?
Janis Joplin är på Dick Cavett.
Men filmen är inte ens slut.
Killarna har sett på tv hela kvällen. Det är vår tur.
Får jag ge dig eld, mitt barn?
Det är min favoritsångare. Hur visste du det?
-Eller inte. -Uppenbarligen inte.
Jag hade inte trott…
Stan!
Nej!
Att verkligen komma in i musiken och dess djup
i stället för stanna på ytan som de flesta sångerskor.
De bara… Ovanpå melodin,
istället för att känna känslan i musiken.
Det svaret duger för mig.
Nästa dag tillbringade vi mest, som så många andra sommardagar,
med att hänga vid poolen.
Vi hade alla specialiteter på trampolinen.
Jag hade fulländat fällkniven,
kanonkulan och den mindre kända predikstolen.
Greg var bra på att skapa egna dyk.
Men höjdpunkten var att äta frito-paj till lunch,
vilket bara var en påse Fritos där man öppnat sidan
och hällt i chiligryta.
När jag trädde in i månens omloppsbana
färdades jag i 3 680 km i timmen
och runt en himlakropp som ingen jordbo beträtt.
Jag tittade ner när jag passerade över Stillhetens hav.
Det såg inte så stilla ut för mig.
Var i hela friden skulle jag landa?
Hej. Jag heter Johnny Cash.
När vi kom hem från poolen den kvällen tittade vi på The Johnny Cash Show.
Mina damer och herrar, The Monkees.
-Där är de. -Herregud.
Davy är så söt.
Vi skyndade oss
för att Stephanie och Jana sa att The Monkees skulle vara med.
Mickey, Davy och Mike var med, men var fanns Peter?
Sen var Joni Mitchell med och sjöng en duett med Johnny.
Hon har så intressant röst.
Hon är en så mångsidig artist. Hon målar också.
Sen kom den stora dagen. 20 juli 1969.
De skulle landa på månen på eftermiddagen
och promenera på den på kvällen.
Men pappa hade ett överraskande alternativ åt oss.
Vi har fått billiga biljetter till AstroWorld,
men de gäller bara i dag.
Så ni får gå dit om ni vill
eller så kan ni stanna här med oss och titta sändningen om månlandningen.
AstroWorld.
Men missar vi inte landningen då?
De ska inte promenera förrän senare i dag, så ni hinner hem.
Vet ni vad, vi kan rösta. Hur ser din dag ut, Vicky?
Jag jobbar till fem.
-Steve? -Jag har ett par trädgårdar.
Såklart.
Och ni fyra?
-Vem vill åka till AstroWorld? -Ja.
Ingen kunde tacka nej till AstroWorld. Det var världens bästa ställe.
Det var ett stort nöjesfält rakt över vägen från Astrodome,
och Houstons version av Disneyland.
En plats full av äventyr och spänning.
Allt verkade börja på "astro". Astrohjulet.
Astro Needle.
Astro Way.
Sen fanns Black Dragon.
Bamboo Chute.
Och Spin out-bilresan.
På djungelbåtturen Lost World fanns alligatorer
och oroliga infödingar som sköt pilar på en.
Vår vanliga strategi var att komma dit tidigt precis när de öppnade
och sen genast springa till åkturen nära slutet av parken.
Det var den populäraste attraktionen.
Man kanske hann åka några gånger snabbt
innan kön började bli för lång och det blev 45 minuters väntan.
Åkturen var spännande.
Det fanns ett stort vattenfall.
Ett lavinrum.
En ekotunnel
där man skrek nåt på en plats och fick höra det igen i nästa grotta.
-Hej, framtiden! -Davy Jones för alltid.
Saknar dig!
Hej, framtiden!
Davy Jones för alltid!
Saknar dig!
Och allt ledde fram till den galna avslutningen.
Man åkte i godan ro,
sen kom man runt ett krön, vagnen saktade in
och man insåg att man åkte
in i en mörk, illavarslande, gruvliknande öppning på sidan av berget.
Och precis när man trodde att allt var normalt igen…
Den hemska snömannen var förmodligen nån dramastudent.
En gång såg vi honom ta en rökpaus.
Bluffmakare.
Vi tar snart en kort paus men återkommer strax.
Det är 40 minuter till månlandningen
och det är nio minuter kvar tills vi borde höra
från kommandomodulen som vid den här passeringen rundar
det fjortonde månvarvet.
Den här landningen är inte så enkel som den låter.
De måste komma från höga höjder
innan de når mark på en ganska plan yta av månen.
Det svåra är att komma så nära och vara beredda på att lämna
efter allt arbete.
Den pressen är nog
den största nån besättning nånsin kommer att känna.
Nu vänder de till positionen med rutorna uppåt.
NEDSTIGNING 46 000 FOT
Vi måste få klartecken innan vi börjar.
-Är ytterligare nedstigning klar? Retro. -Klart.
-Flygdynamik. -Klart.
-Kontroll. -Klart.
-Kommunikation. -Klart.
-GNC. -Klart.
-EECOM. -Klart.
-Nedstigningen har klartecken att fortgå. -Uppfattat.
Det är ännu en stor milstolpe.
Höjd, 40 000 fot.
Jag får ett programlarm. Larm 1202.
Uppfattat. Larm 1202. Vi kan fortsätta trots det.
-Konvertering på Delta-H. -Flygledning, vi har hastighet.
Vad är det för larm, Wally?
Det är ett fall som tydligen…
…fungerar.
-Det visas på datorerna. -Det ser bra ut, Delta.
Det här är i alla fall roligare än simulatorn.
Okej, uppfattat.
De skulle kunna avbryta landningen.
Nu är det bara minuter kvar.
Det står 760 fot per sekund.
Vi kan fortfarande manövrera landningsradarn.
De går ned fort.
760 fot per sekund på väg ner.
Höjd 4 200 fot.
Du har klartecken att landa, Eagle.
Uppfattat.
3 000 fot.
Allt klart. 2 000 fot, 47 grader.
Uppfattat, Eagle. Det ser bra ut. Fortsätt.
Höjd, 1 600.
1 400.
Det ser bra ut.
Nu ser de landningsplatsen tydligt.
Det här är ett kritiskt moment. De ska hovra.
Nu fattar de beslutet.
750 fot.
Allt ser bra ut här.
540 fot.
-All data ser jättebra ut. -100 fot. Nere vid 19.
Stor krater. Väldigt stenigt.
Tja…
…du verkar få ta över och landa själv.
-Sextio sekunder. -Sextio sekunder.
Lampor på.
Ner två och en halv. Framåt.
Fyrtio fot.
Dammet börjar yra lite.
Trettio fot.
Stor skugga.
Det ser bra ut. Ner en halv.
Luta framåt.
-Ingen nivå? -Ingen nivå.
Knappt 20 sekunders bränsle kvar.
Framåt. Driver åt höger.
Kontaktljus.
Motorn avstängd.
Motorarmen är av.
-Motorarm av. -Vi klarade det.
4-13 är inne.
Människan på månen!
Vi hör dig, Eagle. Är du nere?
Houston, Tranquility Base här.
Örnen har landat.
Uppfattat, Tranquility. Du har landat.
Vi är många som snart blir blå.
Nu kan vi andas igen. Tack.
Jösses.
-Jösses! -Vi blir upptagna en minut.
Vad bra.
Milda makter.
Vi var högt uppe i luften i Astro Way när vi hörde nyheten.
-De har landat. -De är på månen.
Häftigt. De klarade det.
Ja, det gjorde de.
De klarade det.
-De har landat på månen. -Ja, de kom fram.
De var på månen men ingen var säker på när de skulle promenera
så vi höll oss i närheten
framför skärmen.
The Times hade en ledare i går där det stod att mr Nixon försökte…
Det har gått förlorat i historien, men på den tiden hade många problem
med hur mycket månresan kostade.
Vad vi hade kunnat göra med pengarna och vad de representerade.
…mer som Spanien på 1400-talet. Vi upptäcker en ny värld.
Men vi verkar ha vår egen inkvisition som pågår i Vietnam
i den stora religionen anti-kommunismens namn…
Vad fan gör hon på tv? I dag av alla dagar?
Vem tog med henne?
Jag gissar att de blir nedringda på CBS.
Hon ser cool ut.
Jag älskar håret.
Tittar man på Cape Kennedy ser man att det finns mycket fattigdom där.
Tittar man på Houston Center
är mindre än fyra procent av de anställda svarta…
Är det sant, pappa?
Hur många svarta går i din klass? En? Såklart det är sant.
…är något oroande.
-När ska de gå på månen? -Ja, vad väntar de på?
…vad gäller vetenskap.
Pengar som de slösat på, enligt min åsikt, att komma till månen
kunde ha gått till mat åt fattiga svarta personer
i Harlem och överallt i hela landet.
Så strunta i månen. Lägg pengarna på Harlem.
Exakt.
Som dr Paine sa på den tidigare Apollo-flygningen
så är det en triumf för de konventionella.
Jag antar att det är därför vissa tycker att det är smaklöst…
Efter dagen på AstroWorld
var det svårt att hålla ögonen öppna medan sändningen bara fortsatte.
Det var så mycket väntan
medan astronauterna klädde på sig
och kabintrycket minskade.
Jag kände deras smärta.
Men jag tänkte även på åren av drömmar och ansträngning
som bara var minuter ifrån att bli verklighet.
Du, de ska kliva ur.
Det ser bra ut.
Han ser inte var han går. Han backar ut från luckan.
-Han ville inte… -Det går bra.
…fastna på sidan av öppningen.
Dräkt och ryggsäck är ömtåliga.
Okej, Houston, jag står på trappan.
Uppfattat, Neil.
Nu får vi bild på tv:n. Tre steg till och sen ett stort kliv.
Okej.
Där är han. En fot är på väg ner.
Vi ser att du går ned för stegen nu, Neil.
Jag är längst ner på stegen.
Landningsmodulens fötter är bara nedsänkta
några centimeter
fastän ytan verkar vara väldigt finkornig
när man kommer närmare, nästan som pulver.
Titta på de bilderna.
Jag kliver av landningsmodulen nu.
Armstrong är på månen. Neil Armstrong.
Där är han.
En 38-årig amerikan står på månens yta.
Ja.
Det är ett litet steg för människan,
men ett stort språng för mänskligheten.
Ytan är fin och pudrig.
Jag kan få upp lite med tån.
Det fastnar i tunna lager
som pulvriserad kol…
…mot sulan och sidan av stövlarna.
Jag ser spåren efter mina stövlar och steg
i de fina, sandiga partiklarna.
Titta vilka skutt.
Kan jag komma ut?
Snacka om att vara helt oberörd.
Ja.
-Visst ser det roligt ut? -Okej. Där har vi det.
Är du redo?
-Vilken fin utsikt. -Visst är det?
Det är magnifik sikt här.
Magnifik ödslighet.
Vi ser avtrycken av att människan sätter avtryck på månen.
Utan nån atmosfär, varken vind eller regn, som kan sudda ut dem
kan de finnas kvar länge.
Columbia på högförstärkningsantenn.
Uppfattat. Rymdpromenaden flyter på fint. De gör i ordning flaggan nu.
Nu är flaggan uppe och man ser stjärnorna och ränderna.
Nu ser ni USA:s flagga på månens yta.
Det är så vackert.
Ett så kallat känguruhopp.
De börjar bli ganska uppspelta.
Tranquility Base, det här är Houston.
Kan ni båda komma till kameran lite?
USA:s president
vill säga några ord till er. Över.
Det vore en ära.
Jag talar med er på telefon från Ovala rummet i Vita huset
och det här måste vara
det mest historiska telefonsamtal som nånsin gjorts.
Jag kan inte uttrycka hur stolta vi alla är över vad ni har gjort.
Det här är den stoltaste dagen i våra liv.
På grund av vad ni har gjort
har himlen blivit en del av människans värld.
Och medan ni pratar med oss från Stillhetens hav
inspireras vi att jobba dubbelt så hårt för att skapa fred och stillhet på jorden.
I ett ovärderligt ögonblick…
…i hela människans historia…
…är alla på jorden enade.
Enade i sin stolthet över vad ni har lyckats med.
Och enade i våra böner att ni ska återvända tryggt till jorden.
Okej. God natt.
God natt, gumman.
Tack, herr president…
-God natt, tjejer. -God natt.
God natt, mina hjärtan.
-God natt. Vi ses i morgon. -…det står inga schimpanser där…
-Jag ska också lägga mig. -Okej.
-Steven? -Du.
Vilken dag vi har upplevt…
-Låt honom sova. -Jag är trött. God natt.
…som människan aldrig sett.
Dagen som har utspelat sig framför våra ögon
tack vare miraklet som lyckligtvis kom
samtidigt som människans utforskning av rymden, televisionen.
Vi har sett männen utforska månen och andra enastående bilder.
Med tanke på att de har rest 385 000 km
till månens yta,
människan har landat där och tagit sina första steg där,
så undrar jag, Eric Sevareid,
vad mer finns det att tillägga?
De upplevde en främmande skönhet där
som jag antar att de aldrig riktigt kan beskriva för oss.
Det kanske inte är en skönhet som framtida åskådare får se heller.
I tusentals år har människan drömt om att gå på månen.
Nu efter att vi sett det hända, och vet att det hände,
känns det ändå som en dröm.
Och det är en dröm som slagit in.
-Greg. -Vad?
Gå och lägg dig.
Godnatt.
Wow.
Grattis. Ni klarade det.
Vi klarade det allihop.
Det var snällt sagt.
Var Stan vaken när han tog de första stegen?
Jag vet inte. De var trötta. AstroWorld tröttade ut dem.
Jag vill att han ska berätta för sina barnbarn
att han såg de första stegen på månen.
Du vet hur minnet fungerar.
Även om han sov kommer han att tro att han såg allt.
ÖVER 400 000 PERSONER JOBBADE MED APOLLOPROGRAMMET
MER ÄN 600 MILJONER MÄNNISKOR VÄRLDEN ÖVER
SÅG DEN FÖRSTA MÅNPROMENADEN PÅ TV
FRÅN 1969 TILL 1972 GICK 12 MÄN (OCH ETT BARN) PÅ MÅNEN
INGEN HAR ÅTERVÄNT…
…ÄN
Undertexter: Sabina Svensson