Downloaded from YTS.MX
Tenningssekvens starter.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Seks, fem, fire,
tre, to, én, null.
Alle motorer er i gang.
Oppskyting.
Det er våren 1969.
Stedet er Ed White grunnskole i El Lago i Texas,
en forstad i Sør-Houston like i nærheten av NASA.
Begivenheten denne skjebnesvangre dagen som satte alt i gang?
Friminutt i 4. klasse.
Det er ikke meg, men Ricky Rodriguez, én av mine mange taperkompiser.
De hadde endret reglene,
så du skulle ikke kaste ballen på folk,
som var det gøyeste med kickball.
Vi måtte venne oss til det.
Det er gymlæreren vår, Mr. St. George. Han følger Ricky bort til muren.
Han utøvde en pertentlig form for disiplin.
Han tegnet en liten ring på nærmeste vegg.
Sånn. Trykk nesa der, og hold den der.
Det var alltid litt ubehagelig høyt,
slik at man måtte stå på tå hev til timen var over.
Den gangen han presset nesa mi mot veggen, var jeg klar for ham.
Løsningen var å umerkelig spre beina
og synke en anelse ned i det avgjørende beregningsøyeblikket.
Trykk nesa der.
Der har dere meg. Stanley.
Alle kalte meg bare Stan, med mindre jeg var i trøbbel,
eller på første skoledag med navneopprop.
I kickball spilte jeg shortstop og forsvar.
Lagkameratene mine ba meg prøve å gripe alt jeg kunne.
Og jeg var faktisk en ganske imponerende sparker også.
Men tilbake til begynnelsen.
Det var disse karene som endret livet mitt for alltid.
Det er gutten vår.
NASA TOPPHEMMELIG
Vi så deg spille kickball. Snakket med lærerne dine.
Vi er imponert over et par av naturfags- oppgavene dine, og vi liker at du vant
en presidentpokal i fysisk fostring tre år på rad.
Du er den perfekte kandidat for dette oppdraget.
Oppdrag?
For hva?
Hør her, tiden er knapp, så vi går rett på sak.
Vi bygget månelandingsfartøyet
litt for lite.
Men det skal ikke få bremse oss.
-Hvordan skjedde det? -Er du god i matte?
-Ja. -Får du full pott i alle prøver?
-Nei. -Greit.
Vi er så tett på, men vi må teste denne
tilfeldigvis mindre utgaven på månens overflate, fort.
Vi trenger en gutt som deg til å hjelpe oss,
så vi kan slå russerne til månen.
Hvorfor ikke sende en sjimpanse?
Fordi du snakker flere faktiske ord i det engelske språket.
Du er vårt eneste håp, Stan.
Kom an. Hva sier du? Gjør det for landet ditt.
Gjør det for den frie verden!
Greit.
Flott. Den hemmelige opplæringen starter ved årsslutt.
Hemmelige?
Topphemmelig, Stan.
Det er en dekkoperasjon. Den finnes ikke.
Dette møtet fant aldri sted.
Ingen kan vite noe.
Verken dine foreldre, brødre eller søstre.
Ingen.
Vent.
Hvordan skal vi få dette til?
Hvor vil alle tro jeg er?
Sommerleir. Du ble anbefalt, fikk plass,
og fikk et stipend til Camp Grizzly,
en utendørsleir like ved Lake Traverse i Michigan.
Du dro dit sent i mai og var der i nesten hele juni.
Jo visst, været og insektene var besværlige, men du storkoste deg.
Storkoste deg virkelig.
Noe glemmer man aldri.
SIMULERINGS- OG TRENINGSSENTER
APOLLO-PROSJEKTET
VOLT
Greit, pause!
La oss glemme alt dette nå. Vi kommer tilbake til dette senere.
La meg først fortelle deg om livet den gang.
Det var tiden og stedet å være ung.
Å bo i Houston-området på slutten av 60-tallet, og især nær NASA,
var stedet der science fiction ble levende.
Den optimistiske teknologiske fremtiden var nå,
og vi var midt i sentrum av alt som var nytt og bedre.
Romfartsprogrammet gikk selvsagt i bresjen.
Månelandingsmålet ble erklært
da president Kennedy talte ved Rice-universitetet i Houston.
Men hvorfor, spør noen, månen?
Hvorfor la dette bli målet vårt?
Og de kan gjerne spørre: "Hvorfor bestige det høyeste fjellet?"
"Hvorfor, for 35 år siden, fly over Atlanterhavet?"
"Hvorfor spiller Rice mot Texas?"
Vi velger å dra til månen.
Vi velger å dra til månen i dette tiåret og å gjøre de andre tingene.
Ikke fordi de er enkle, men fordi de er vanskelige.
Romfartssenteret ble flyttet til utkanten av byen i 1962.
Det året begynte Houston å bygge
verdens første overdekkede stadion. Verdens åttende underverk.
Astrodomen.
Da de brøt marken,
grov de ikke høytidelig i jorden med spader,
men embetsfolkene skjøt med Colt .45-revolvere ned i bakken.
Domen var først med animert poengtavle,
med all slags artig, opplyst grafikk.
Det beste var når en Astro slo home run,
eller, som de likte å si, slo ballen ut i Astro-kretsløpet,
som satte i gang et enormt elektronisk fyrverkeri.
Og dette var det første stedet med kunstgress.
Kunstgresset trengte verken å vannes, klippes eller lukes,
og oppsummerte denne epoken
der alt var nytt og menneskeskapt og bedre.
Selv om Joe Namath sa det var som betong,
var det som naturen med sine begrensinger
ble overvunnet.
Og ingen tvilte på at i vår livstid
ville vi kunne bo på månen eller kanskje en planet,
antakelig i en overdekket romkoloni.
Og gitt farten på de tekniske fremstegene var det enkelt å tenke seg
at vi alle trolig ville bli eldre enn hundre år.
Borte på helsesenteret
finpusset DeBakey og Cooley hjertetransplantasjonen.
Og mer på hjemmebane
var vi et av de første distriktene i landet som fikk tastafoner.
Hør på dette.
Det var så stilig. Man trengte ikke ringe.
Du kunne spille melodier med tonene.
Søstera mi Vicky var den musikalske av oss.
Hun var den eldste, etterfulgt av Steve,
så Jana, Greg, Stephanie, og så meg.
Vis hva du kan.
Greit.
Hallo?
Jo da, landet var i krig.
Byer sto i brann,
og helvete brøt løs overalt.
Men fra et barns ståsted, ute i forstaden,
var alt begrenset til fjernsynet.
Og som et barn tenker man at alt er normalt.
Nok et opprør.
Nok en berømt leder drept.
Det er vel slikt voksne gjør.
Bare Vicky viste tegn
til den såkalte generasjonskløfta.
Hun var den eneste
som visste om eller brydde seg om det som skjedde i verden.
Det nærmeste vi kom til noe, var i Houston med mamma,
nær høyskolen der det virket som om hun for alltid studerte.
-Se på klærne deres. -Dem?
Og derfor flyttet vi til forstaden.
For å komme bort fra denne type folk.
De streite er redde.
Nei. Søstera deres snakker bare tull.
Vi flyttet hit på grunn av fars jobb. Han var lei av å pendle en time.
Skjønner?
-Greit, mamma. -Skjønner.
Skjønner.
Mamma, er det en hippie?
Ja, det er en hippie.
Hva med han der?
Nei, ikke langt nok hår.
Men han går med slengbukser.
Ok. Ja, det er en hippie.
Jeg liker hippier.
I forstedene som bredte seg sør for Houston,
skjøt det opp byggefelt overalt.
Nabolaget vårt var fullt av hus under bygging.
Bakken var helt flat.
Det eneste som minnet om en ås, var overgangen på motorveien.
Vi snakker om kystsletter, knappe ni meter over havoverflaten.
De hadde ikke drenert nok,
så hver gang det regnet godt, flommet alt over.
En vannmokasinslange!
Hver gang!
Stedet hadde ingen historie.
Alt man kunne se, var splitter nytt.
Nye og endeløse kjøpesentre
med matbutikker og burgersjapper,
og det aller beste,
en bowlingbane og spillehall.
Minst én gang i uka dro vi bort til bowlingbanen.
Vi bowlet når foreldrene våre betalte, men alene var vi i spillehallen.
Vi utviklet et selvunderholdende system som forlenget ukelønna.
Med en investering på 25 cent hver fikk vi en cola til 15 cent
og et flipperspill for ti cent.
Vi fokuserte på spill vi mestret, som Aquarius.
Alt berodde selvsagt på det første spillet.
Seier straks, ikke bare for å spille videre,
men for å fylle opp maskinen med gratis spill.
Og når det var på tide å dra hjem,
kunne vi ofte selge dem for 50 cent til en eldre
som mente det var et kupp.
En del av tiltrekningen
skyldtes at de lokale bøllene vanket her.
Vi beundret brautingen og metodene de brukte for å slå systemet.
Være seg en upolert svekking av maskinas tyngdekraft
eller å hendig få seg et spill uten å betale.
Gjorde man det helt riktig, ville maskinen bare starte et nytt spill.
Det var mesterlig.
Jeg prøvde det knepet i en årrekke, men fikk aldri dreis på det.
Huset vårt var et av de første som ble ferdige.
Det var som om hele nabolaget var et byggefelt og tilgjengelig.
Du kunne bygge hele fort av de ekstra plankene.
Det fikk holde,
for hytter i trærne var nok noen tiår unna.
Pappa, er ikke dette tyveri?
Slik jeg ser på saken, tok de seg altfor godt betalt for huset.
Teknisk sett står de i gjeld til oss.
Det er bare litt kryssfinér de ikke vil savne.
Jeg vet ikke om pappa var i den nøysomme og lutfattige kategorien,
eller mer en bløffmaker.
Trekk det bak. Stram nettet. Sånn.
Men det var tydelig at familien prøvde å spare så mye som mulig.
Bra.
Oi sann!
Du er ikke ferdig.
Sett slangen tilbake i tanken.
Trykk håndtaket helt opp.
Løft slangen bakfra og frem.
Den bensinen er min.
-Jeg har betalt. Han vet det. -Far.
Selv om min far var ansvarlig for befraktning ved NASA…
Dra og slå de russerne.
Oppfattet, kamerat.
…og tjente tydeligvis nok
til å fostre en familie med seks barn,
var det flaut at han var mer kontorrotte
enn noen som var involvert i oppdragene.
Det er og er ikke mulighet for forfremmelse.
Han følte seg så langt unna en astronaut man kom.
Pappa beregner koordinatene,
så at når astronautene plasker ned i havet,
kan marinen komme og hente dem.
Når utskytingen endelig blir fyrt i gang,
er pappa den som faktisk trykker på knappen og setter alt i gang.
På vei hjem fra skolen…
Jeg var vel en fabulist,
som er en finere måte å si "vedvarende løgner".
Så jeg kom litt nærmere.
Det var da jeg skjønte
at det var ledninger festet til ham,
som strakte seg opp til verdensrommet.
Han var en slags robot.
Jeg hadde håpet å ha ham med i dag,
men han ble plutselig dratt opp av ledningene.
Du tok ikke med noe til fortellerstunden.
Jeg bare "fortalte", og håpet de kunne se det for seg.
Hun sier du sa til hele klassen
at din far skal være med på Apollo 14 eller 15 i 1972.
Er det sant, vennen?
Hvorfor kan ikke pappa gjøre noe viktig i NASA?
-Det er litt pinlig. -Stan.
Faren din har jobbet veldig hardt for å komme seg opp i avdelingen.
Han er ansvarlig for alt som sendes dit,
fra en penn til en romdrakt. Han er viktig. Ok?
Ok.
Men hvorfor kan han ikke være en astronaut eller noe som er kult?
Ikke alle får bli en astronaut, vennen.
Alle gjør sin del, og det kreves mange mennesker,
deriblant din far. Oppfattet?
-Oppfattet. -Bra.
Det var sant.
En nabo bak oss jobbet med hjelmene.
Flere venners fedre var ingeniører der.
Mora til ei i klassen sydde draktene.
Alle gjorde noe for NASA på et eller annet vis.
Faren min gjorde sin del også, selv om jeg syns den var karrig.
Som sagt,
var jeg den siste av seks i vår egen Brady Bunch-familie,
og den eneste født på 60-tallet.
Da jeg kom til verden,
var foreldrene mine ferdige med å dokumentere alt ungene gjorde.
Jeg ble innlemmet i systemet,
men det var alt.
Jeg er knapt med i familiebilder eller filmopptak.
Søsknene mine erta meg for det.
Se her! Du er ikke i noen av disse.
De er redde for å si det, men… du ble adoptert.
De er for knust til å si det. Vi fikk deg fra et barnehjem.
De valgte deg fra en hurv av gråtende barn.
Veldig morsomt.
Jeg fant ut at etter jeg ble født, begynte mor på noe nytt kalt pillen.
Hun sa aldri noe til presten for ikke å bli bannlyst.
Så var det naboene våre, Patek-familien.
De var ikke vant til prevensjon, for de spyttet ut et barn i året.
Moren var så overarbeidet.
Iblant ga hun barna gummistrikk å tygge på mellom måltider.
Og hun hadde støv på hjernen.
Hun holdt huset i fineste orden.
For å hjelpe seg sendte hun barna ut det meste av dagen.
Bortsett fra den nyfødte.
Den nest yngste ble passet på av de eldre barna,
mens hun var inne med den yngste og gjorde rent.
Nå og da ville noe slikt skje.
Men på en eller annen måte overlevde vi alle barndommen.
Vent!
Etter at faren kom fra jobb,
pleide han å sitte i den åpne garasjen om kvelden og røyke sigarer.
Han gjorde vel sitt for å holde huset rent.
Vi seks utgjorde en hær av arbeidere.
Vi holdt hus og hage rent og utførte systemet med flid.
I tillegg til utendørs plikter
var hovedjobben min inne å tømme alle søppelbøttene.
Jeg vet ikke om plastsøppelposer fantes,
men det hadde ikke betydd noe, for vi brukte bare gamle poser,
som ofte lakk,
beroende på hva slags flytende møl folk kastet.
Selvfølgelig var det min jobb å vaske gulvet etterpå.
Kanskje vi ikke hadde råd, men vi spiste nesten aldri ute.
Mamma var så dyktig til å trylle frem måltider som varte i flere dager.
Picnic-skinka kom med brunt sukker og ananas på søndag.
Mandag var det skinkegrateng.
Tirsdag, skinkesmørbrød.
Og onsdagens bønnesuppe hadde resten av skinka i seg.
Andre livretter var tomatsuppe med ostesmørbrød,
tunfiskgryte med potetgull,
gryteretter, forloren hare,
uendelige varianter av kylling, og selvsagt mye maisstuing.
Det artige var djevelegg,
hjemmelaget saftis, wienerpølser,
og ved spesielle anledninger, popkorn.
Det var også første bølge av geléform-hysteriet.
Matpakken sto vi for selv.
Hver søndag kveld hjalp vi mor.
Systematisk laget vi en ukes forbruk av skiver til matpakkene,
som vi så frøs, så de kunne tines over natta
før hver dag i skoleuka.
Iblant hadde de ikke tint helt,
og man endte opp med en halvfrossen, fuktig loffskive med servelat.
Fars foreldre bodde i et eldre strøk i Houston, og vi besøkte dem i helgene.
Du slår den bare forsiktig.
Til den retter seg ut.
Ser du?
En spiker varer i evig tid, så kast dem aldri.
Finn bare et godt oppbevaringssted.
Mine besteforeldres reaksjon på depresjonen
var å tenke at den ville skje igjen.
Pass på fingrene.
De sparte på alt av den minste verdi, og brukte alt de kunne om igjen.
Der har du det.
De brukte om igjen papirhåndklær, som fikk en til å undres:
Hva er poenget med papirhåndklær i motsetning til ei fille?
Men ingen av oss sa noe.
Vi skal ikke til…
Bestemor tok oss med for å se Sound of Music
en gang i halvåret.
Jeg vet ikke om filmen gikk i årevis, eller om de satte den opp igjen.
Det var bare en utflukt med bestemor, som, i tråd med filmvalgene sine,
var en søt dame man ikke kunne klandre.
Min andre bestemor var mye mer nervøs og paranoid,
men svært underholdende.
Hun på lange besøk hos oss
og serverte oss ulike konspirasjonsteorier
og dommedagsscenarioer.
Nå vet vi at JFK ikke døde den dagen i Dallas.
Stakkaren ble en grønnsak,
grunnet hodeskadene fra kulene.
Men de holder ham i live på et atskilt sted på en gresk øy.
De trodde ikke vi taklet å se ham som en grønnsak,
så de skåner oss fra de sanna fakta.
Det er øya til Aristoteles Onassis. Som forklarer hans giftermål med Jackie.
For henne var verden i fritt fall,
og det gikk fort unna.
Overbefolkningen struper kloden.
Om et par år
er det ingen vei tilbake for oss.
Forskerne sier at jorden teknisk sett ikke kan takle
mer enn 3,5 milliarder mennesker, og på et tidspunkt på 70-tallet
vil matforrådet forsvinne for mesteparten av jordens befolkning,
som fører til sultkatastrofe og krig og hungersnød.
Undres hva de vil gjøre med likene…
Nå holder det, mamma. Du må slutte med paranoia-snakket.
Du skremmer barna. Du gjør meg sprø.
Du holder ikke kjeft. Gi deg.
Gi deg.
Det koster mer enn $ 4,5 milliarder hvert år å rydde unna rotet…
Ja, med slike overhengende trusler var fremtiden ofte skremmende.
Vi fikk høre at om alt fortsatte slik,
ville vi stå til knes i søppel og ty til gassmasker for å puste.
De gjorde en god jobb med å skremme livet av alle.
Det må ha virket.
President Nixon skrev under på luft- og vannkvalitetslovene,
og forsøpling ble snart uakseptabelt.
Det, unge Steven, er forskjellen på en bondetamp og fattige hvite.
En bondetamp kaster boksene på bilgulvet,
baki pickupen. Fattige hvite kaster boksene ut vinduet,
som en forsøpler. Det er ikke bra.
Er vi bondetamper?
Nei da.
En bondetamp ville bare latt boksene ligge der.
Du skal rydde dem bort når vi kommer hjem.
Ta rattet.
-Hva? -Kjør.
Det stemmer.
Det var ikke forbudt å fyllekjøre da. Bare man ikke var over promillegrensen.
Ønsk deg noe.
Pappa, jeg…
Jeg husker han slapp ringen ned i selve ølen.
Jeg visste ikke om det var et ritual eller et forsøk på å ikke forsøple.
Jeg satte uansett pris på det,
for de ringene var strødd overalt, og de kan skjære føttene dine.
Men jeg hørte at seks personer i året døde av kvelning
idet ringen kom ut igjen, og de svelget den.
Jeg tenkte alltid at dette kunne være dagen.
Men som med dommedagsscenarioer flest
skjedde det heldigvis aldri.
Men det var mye disharmoni for et ungt sinn å bearbeide.
På den ene siden gikk verden til helvete.
Vi var i krig i Vietnam.
Men den kalde krigen med Sovjetunionen var enda mer skremmende.
De kunne visst når som helst slippe en hydrogenbombe på oss.
Vi var den siste generasjonen som lærte å dukke i ly.
Det er en bombe. Dukk ned.
Jeg husker at jeg tenkte at pulten ikke ville verne meg mot gass og stråling.
Men pokker heller.
Man fulgte ordre.
Men på den annen side var fremtiden stilig og optimistisk.
Vi var på vei til månen og enda lenger.
Vi ble revet med av fremtidens løfter
og troen på at vitenskap og teknologi ville løse nesten alt.
NASA var selve legemliggjørelsen av alle disse positive følelsene,
og selvsagt astronautene selv.
Navnene er ennå på alles lepper.
De opprinnelige Mercury-gutta, John Glenn, Scott Carpenter, Alan Shepard,
Walter Schirra, Gordon Cooper,
Gus Grissom, Deke Slayton.
Så ble Apollo-navnene kjente.
Pete Conrad, Neil Armstrong, Buzz Aldrin,
Michael Collins, Frank Borman,
James Lovell, Gene Cernan,
John Young, Alan Bean.
De var de modigste. De beste.
Dette er en spesialrapport fra CBS News.
USAs første tre Apollo-astronauter ble fanget og drept av en brann
som rammet månefartøyet tidligere i kveld under en test.
Da Gus Grissom, Roger Chaffee og Ed White døde under en test for Apollo 1,
husker jeg at mor gråt.
Grunnskolen vår het Ed White selv før tragedien.
Etterpå ble den et minnesmerke.
Men verden var i endring, og også vår plass i den.
Da Apollo 8 tok bilde av jordoppgangen
over månen på julaften,
ga det oss jordboere et helt nytt perspektiv.
Der var vi, alle sammen, på denne flytende blå kulen i verdensrommet.
Det ble sagt at snart, når mennesket fullt forsto hva dette betydde,
ville bevisstheten endre seg, og det ville bli slutt på krig.
Og på vår lille del av den blå kulen,
hvor enn du så,
ble vi minnet om NASA og det bemannede romfartsprogrammet.
På lekeplassen vår var det ei rakettsklie du kunne styre.
Alle visste nok at romskip ikke hadde ratt,
men samma det.
Romfartskappløpet viste seg overalt i kulturen vår.
Det snek seg inn overalt,
deriblant reklame og promotering, uansett hvor latterlig.
Hei! Jeg er romfareren Sam!
Vi sikter høyt med helt hinsides tilbud!
Jo nærere månen de kommer, jo lavere blir prisene.
Vi tar alt i innbytte.
Brukte romskip, månelandingsfartøy og til og med biler!
På oppskytningsdager var det alltid samme ritual.
Læreren trillet inn et fjernsyn.
Vi så raketten på rampen i fem minutter,
og så talte vi ned i kor med TV-en de siste ti sekundene.
Ti, ni, åtte,
sju, seks, fem, fire,
tre, to, én, oppskyting!
Vi har letting.
Så stirret vi bare på skjermen idet raketten føk opp mot himmelen.
Naturfag var så spennende, for det var aktuelle hendelser.
Alt var astronomi, kosmologi og knyttet til Apollo.
Frem til Edwin Hubble motbeviste det i 1922,
trodde folk at hele universet bare besto av galaksen vår.
Nå vet vi at vi bare er én av 100 milliarder galakser.
Vi har ennå ikke bevis for andre solsystemer
som kretser om fjerne stjerner eller planeter utenfor våre ni.
Oddsene for at vi er universets eneste ni planeter,
og at bare vi opprettholder liv,
har vi beregnet til ti milliarder billioner til én.
Ja, hva enn som foregikk da vårt solsystem ble dannet,
foregår utvilsomt i andre. Ikke sant?
Stoffene, tyngdekraften og tilstandene er de samme overalt.
Med andre ord, vi er umulig alene.
Det er bare snakk om tid før vi møter
andre skapninger fra andre steder i universet, om det ikke alt har skjedd.
KINO 2001: EN ROMODYSSÉ, APEPLANETEN
Vi hadde alt dratt til Jupiter og videre i filmen 2001,
og vi ville uten tvil snart komme dit.
Jeg var så fengslet av filmen
at jeg prøvde å beskrive en dypere mening til alle som hørte på.
Og idet han drar forbi Jupiter,
går han gjennom en helt vill tidsforskyving.
Sterke lys blinket forbi,
og plutselig er han i et gammelt rom,
og så er han en gammel mann.
Så ser han den svarte monolitten,
den samme som fra Jupiter,
ved foten av dødsleiet hans. Eller er den der?
Han strekker seg ut, prøver å røre den.
Så blir han til en baby som ikke engang er født ennå!
Som sagt var det overalt.
Vi hørte at folk på vår alder
ville kunne dra til månen på bryllupsreise.
Ved århundreskiftet
ville vi kunne fly til Mars på seks måneder.
Alt var så nær.
Astronautene fløy bokstavelig talt over oss i jetfly,
for Ellington flyvåpenbase lå like i nærheten.
Det var ikke uvanlig å plutselig høre et sus lavt over himmelen,
se en jet fare forbi og hurtig forsvinne,
og så høre overlydssmellet fra lydbarrieren som ble brutt.
Vi pleide å løpe hjem så fort vi kunne
for å se Dark Shadows,
en serie vi alle ble hekta på.
Det var en sær og skummel saga
om en adelig familie som bodde i et slott ved havet,
og en tidløs vampyr, Barnabas Collins.
Selv TV føltes som en pågående kamp.
Bare det å få ok signal
i en tid med antenner og tre kanaler var en utfordring.
Og i vår familie måtte man gjøre krav på sitt territorium
og ofte fysisk forsvare det man ville se på
den neste halvtimen.
Det var så mange gode programmer.
Det var vrient å velge. De skuffet aldri.
Beverly Hillbillies,
Kruttrøyk,
My Three Sons,
Munsters, Bonanza,
Bewitched,
Star Trek,
Adam-12, Get Smart,
Gomer Pyle, Batman,
Gilligan, Flipper,
Petticoat Junction, Andy Griffith,
I Dream of Jeannie, Familien Addams, Dick Van Dyke,
Green Hornet, McHale's Navy,
Mission: Impossible, Green Acres, Hogan's Heroes,
Dragnet og Hawaii Five-O, for å nevne noen få.
Så var det alle seriene der det ble med én sesong
og er stort sett glemt, men ikke av meg.
I The Time Tunnel går to forskere seg vill i tiden
og lander alltid i kritiske øyeblikk.
Titanic, Little Bighorn, Ford's Theatre.
Så var det programmet It's About Time,
en komedie om to astronauter som idet de skal lande,
havner i en tidsforskyvning.
De bor nå i forhistorien med huleboere og dinosaurer.
-Jeg tror det! -Jeg gjør det!
Det var også den første syndikeringsbølgen,
der serier fra noe tidligere tider gikk hele tiden.
Og sent på kvelden var det Twilight Zone-episoder.
Da jeg som liten ikke ante hva det var,
kalte jeg det Den skumle flyvende øyeeple-serien.
En synsdimensjon.
En tankedimensjon.
Du beveger deg inn i et land av både skygger og substans, av ting og ideer.
Så var det lørdagsmorgen.
Vi sto opp tidlig og stirret på prøvebildet
og ventet på moroa.
Sent på lørdagskvelden var det et lokalt program kalt Weird
som åpnet med et nifst theremin-stykke.
Velkommen til Weird.
De viste filmer som Attack of the 50 Foot Woman,
The Incredible Shrinking Man,
Tingen fra en annen verden, Beginning of the End,
The Blob, Attack of the Mushroom People.
Hva som helst med atombombefremkalte mutasjoner.
-Da er sendingen slutt. -God natt.
Her kommer nasjonalsangen.
Sendingen sluttet rundt midnatt, og stasjonene gikk av luften.
Skru alt av.
Om søndagskveldene i skoleåret snek en følelse av gru seg inn.
The Wonderful World of Color, som det het før The Wonderful World of Disney,
var innhyllet i melankoli.
Skolen truet neste morgen, og uansett hvor godt programmet var,
nærmet helgens frihet og moro seg slutten.
Én gang i året var det en spesiell fremvisning av Trollmannen fra Oz på TV.
Vi samlet oss alle og så på.
Snart går det over i farge…
Det var så mye mer enn en film.
Før vi fikk farge-TV, hadde alt vært svart-hvitt,
selv Oz.
Enten det var farger eller svart-hvitt, sendte de flyvende apene alltid Stephanie
enten under teppet eller ut døren.
På kveldsnyhetene snakket de støtt om Vietnamkrigen.
Den snek seg inn i nesten alt som pågikk.
Det meldes om 148 amerikanere drept i krigen sist uke…
For unger var det forvirrende.
Voksne vekket alltid skyldfølelse.
Alle må spise opp alt. Det er barn som sulter i Vietnam.
Vi var i krig med dem, bombet dem,
men brydde oss om de sultne barna?
FRA: HOUSTON TIL: VIETNAM
Hit!
Det som gjorde det til et godt strøk,
var de mange unge familiene med barn på vår alder.
Det var lett å få en kamp i gang.
Vi spilte i noens hage, i gata,
eller for noen ting dro vi ned til der byggefeltet tok slutt.
Der var det en stor slette med et avløpsrenseanlegg.
Vi kalte den Kloakkparken.
Når det regnet eller om kvelden, fant vi opp et baseballspill
vi kunne spille i garasjen.
Astros superstjerne Jim Wynn skal slå.
Home run!
Toy Cannon!
Og poengtavla går av skaftet over det rake slaget!
Vi valgte baseballkort og dannet et lag,
der alle veier førte til vår egen finaleserie.
Dette var like før Nerf-ballen ble oppfunnet og endret alt.
Iblant ble det brudulje på benken.
Nestemann er Boog Powell!
Det var dråpen!
Takling!
Jeg glemmer aldri alle ungene i strøket.
Det var Larry, som hadde hissig ringorm.
Og det virket som om alle byttet på å være ungen med gips på.
Så var det Byron, sønn av en NASA-forsker
og den lokale pyromanungen med et kjemisett.
Han bygget alltid små rakettaktige utskytningsapparater.
Iblant fikk en gresshoppe være pilot.
Tre, to, én!
Å, Susannah
Ikke gråt for meg…
Så var det Tony, moroklumpen som fikk deg i trøbbel.
…en banjo på mitt kne
Han spesialiserte seg på å endre sangtekster i musikktimen.
Han gikk fra tradisjonell til snuskete, må vite.
Old Dan Tucker var en staselig kar
Han vaska fjeset i stekepanne
Han kamma håret med et vognhjul
Han døde av tannverk i…
Balla!
Stan, Tony,
gå ut på gangen.
En ulempe med å være unge på den tiden
var at de syntes det var lurt å trene barn som om de var dyr,
som fordret stadige påminnelser om hva som var upassende atferd.
Du var alltid én liten tabbe unna juling
fra en voksen i livet ditt.
Foreldre, rektorer, trenere,
selv venners foreldre som hadde slike hendige
"vi kan rise hverandres unger"-avtaler.
Men ingen var mer skremmende enn rektor,
mannen med ljåen i egen person, Mr. Cowan.
Er dere gutter her ute av disiplinære grunner?
Nok en gang.
Bli med meg.
-Nei! -Greit. Tilbake til timen.
Tony, Stan,
kom dere inn hit.
Det var vel i tråd med tiden. Liv var billigere.
Vi var alle mindre verdt,
og ingen tenkte for mye på sikkerhet.
Der kjører vi for eksempel langs Gulf-motorveien i 110 km/t,
med lasteplanet fullt av unger på vei til stranda.
Ingen tenkte på
at vi bare var en liten kollisjon eller velt unna å bli kjørt i hjel.
Bare det at vi alle kjøpte is ved bassenget, kunne bli en krise.
Noe ved nedfrysningsprosessen hadde gjort dem til tørris,
og de hang fast i tungene våre.
Svømmebassenget i strøket ble ofte overklorbehandlet,
som fikk alles øyne til å svi.
De hadde ikke perfeksjonert det kjemiske ennå.
Vi trodde ikke at noe de gjorde, kunne være skadelig.
Vi var de siste av to generasjoner med unger som syntes det var gøy
å jage etter myggbilene som sprøytet ut DDT.
Det var ikke uvanlig å komme hjem
til et hus som var nervegassnedsprøyta
for å drepe den ene kakerlakken som var sett.
Ta en titt på min Little League-treners motiveringsteknikk.
For hver feil du begikk i den forrige kampen,
måtte du stå foran tre lagkamerater,
som en eksekusjonspelotong, som prøvde å treffe deg.
Strategien min var å gripe ballen fra den mest treffsikre,
dukke unna for én, og bare håpe den andre bommet.
Du kunne slippe levende fra det.
Ja. Oppi all moroa
virket det som om straff, smerte eller skade aldri var for langt unna.
Som en lek vi kalte Red Rover.
Red rover, red rover, la Stan komme over.
Red rover, red rover, la Ronnie komme over.
Vi lekte enkelte leker helt til noe slikt skjedde.
Det innebar at vi hadde modnet til et nytt nivå.
Det var på tide å slutte med den leken og finne på en ny.
Var det ikke ballspill,
var det en spennende sykkeltur.
Vi ble flinke til å fikse sykler,
særlig til å lappe flate dekk.
Det virker som enhver lengre biltur
innebar et obligatorisk dekkskifte.
Det kan ha vært fordi dette var før radialdekkene,
og de var ikke gode på dekk ennå,
eller det at far foretrakk å kjøpe brukte dekk.
Har du vurdert å kjøpe nytt dekk?
Da ville det ikke stå til de andre tre og se rart ut, Steven.
Vi lekte alle mulige leker, beroende på hvem som lekte.
Hvis det var mange jenter, som oftest guttas søstre,
lekte vi en lek kalt Skulptør…
Se opp.
…der du måtte si hva du var en statue av.
Pannekake.
En føniks.
En bølge.
Astronaut.
Om kvelden flyttet leken seg innendørs
eller til verandaen.
Så mange klassiske brettspill.
Fem, seks, sju…
Når foreldrene mine hadde gjester,
og andre familier var på besøk,
rigget vi til andre leker som å fange epler med munnen.
Se og lær.
Her kommer en ny verdensrekord.
Tre, to, én, gå.
Greg fant på en idiotsikker måte å vinne hver gang.
Han var så dominerende at vi alle bare sluttet å spille.
Og sånn gjør man det!
Mine tre søstre utgjorde hovedsakelig opposisjonen,
men de hadde sine fordeler.
Vicky hadde fått jobb hos Baskin-Robbins, den banebrytende iskremsjappa
som tilbydde hele 31 ulike smaker, og hun fikk to gratis kuler per skift.
Jeg tror jeg tar banannøttkaramellen.
Godt valg.
De første par-tre månedene spiste hun dem selv.
Men så ble hun lei av is og begynte å gi dem bort.
Så du ville være der når hun gikk av skift.
Takk.
Må jeg gjette hvilken smak som gir meg skyss hjem?
Bare…
Du kan si det.
Vanilje, takk.
-Vanilje? Vil du ha vanilje? -Ja. Vanilje.
-Av alle smakene, vil du ha… -Ja.
Bare øs opp.
Greit.
Ja.
Jeg husker ikke at Steve valgte noen annen smak enn vanilje.
En sløsing med alle de eksotiske smakene, så klart,
men jeg beundret hans tilfredshet og fasthet.
Søstrene mine satte òg den musikalske tonen hjemme.
Og dem imellom dekket de et stort felt.
Den yngste, Stephanie, likte alt som var populært.
Jeg husker hun hørte på Archies-singelen "Sugar Sugar"
om og om igjen.
Archies var tegneseriefigurer,
men det hindret dem ikke i å ha toppslageren i 69.
Ålreit.
Dette er siste gang.
-Ok. -Jeg har fått nok av dette.
Min mellomste søster Jana elsket Monkees, og ved nærmere ettertanke
alle grupper med kjekke karer.
Smaken min drev og modnet seg.
Mot Herb Alpert, for eksempel.
Eller i hvert fall et av plateomslagene hans.
Vicky hadde klart den kuleste musikksmaken.
Hun lekset med glede opp om sangenes dypere mening.
De sanne meningene ligger skjult.
Vi må tolke dem, som "Lucy in the Sky with Diamonds".
LSD.
Det er klart for de som er lydhøre, men streitingene tar det ikke.
Å, herregud! Skru den av!
-Å nei! -Ok.
Jana, da!
Jana hadde alltid uhell.
Hun var den første som måtte sys og til å brekke et bein.
Ting bare skjedde med henne. Og det virket strevsomt å være jente.
Glatt hår var stilen alle ville ha den gang,
men det var så vrient i Houstons fuktige luft.
Dette var før alle hårproduktene og fønerne.
Krøllspennene var så små at de brukte juicebokser.
Søstrene mine var ikke bare mer snarrådige, men mer dramatiske.
Er du til stede, ouija?
JA - OUIJA - NEI
-Ja! -Jøye meg!
Det er bra.
Er Robert forelska i meg?
Ja!
På soverommet var Steve, Greg og jeg enige om
at Raquel Welch var den ypperste kvinnen, som sett i filmer som En million år siden,
Fantastic Voyage og Bandolero!
Steve hadde en bunke Playboy-blader under pulten.
Vi fant aldri ut hvilken søster som tysta.
Radioen sto alltid på og spilte slagerne.
En favoritt var "In the Year 2525" med sin illevarslende dystopiske fremtid.
Mange jenter jeg kjente, hadde sanger med navnet sitt.
Det var én sang med en gutts navn,
men han het Sue.
Blodet frøs til is, og jeg sa
"Jeg heter Sue"
"Åssen gårre med du?"
"Nå skal du dø…"
Vi likte især slutten, der de måtte pipe ut et bannord.
For grusen i magen Og spyttet i øyet
For jeg er den *** som kalte deg Sue
Det må sies at dette var tulleringingens storhetstid,
mer enn ti år før nummervisning.
-Vi gikk fra det grunnleggende, som… - Har du Prince Albert på boks?
Da bør du slippe ham ut.
Til de mer avanserte…
Hei! Det er Tommy O fra KRB og Si navnet på låta!
Hvem snakker jeg med?
Jeg heter Marta.
Martha? I dag har du flaks, Martha!
Jekkpotten er oppe i 285 dollar.
Alt er ditt om du kan si navnet på låta etter å ha hørt fem sekunder av sangen.
Er du klar?
Jeg er vel det.
Si navnet på låta!
Martha, kan du si navnet på låta?
Er det "Wichita Lineman"?
Ja! "Wichita Lineman"! Du vant jekkpotten!
Kan du svare, Jana? Si vi spiser.
-Hvem er det? -Så frekt.
Pappa hadde derimot svaret
da vi ble det vedvarende målet for én tulleringer.
-Det er ham igjen. - Jeg har noe for den lille kødden.
Hallo?
Å, det er svært interessant.
Hør nøye etter til dette.
Pappa!
Det burde sprekke trommehinnen hans.
Jeg husker jeg syntes litt synd på tulleringeren.
Straffen virket litt for streng.
Når vi ikke selv spilte i Little League,
var vi ved banene for å se venner spille
og bare drev dank og løp etter døde baller.
Lever inn den døde ballen og få en gratis slush!
-Jeg tar jordbær. -Det var én død ball.
Og… en Chick-O-Stick.
Den er din.
Og din.
Takk, sir.
Du kunne også få en gratis slush om du samlet en pose søppel.
Jeg stoler på Gud. Jeg elsker landet mitt og vil respektere dets lover.
Jeg spiller rettvist og går for seier.
Men om jeg vinner eller taper, gjør jeg mitt beste.
Se mot flagget på midtbanen idet vi spiller nasjonalsangen.
Jeg ble så rørt av Little League-eden
og nasjonalsangen at det ikke var viktig om vi vant eller tapte.
Den følelsen pleide å vare til kampens første kast.
Men ingen var bedre barnevakt enn en trippelfremvisning på Majestic,
som tross navnet var en ganske slitt kino.
Jeg husker et program med sci-fi-filmen Countdown,
der vi vinner kappløpet til månen,
for å se at russerne også hadde nådd frem.
Men de hadde selvsagt dødd i en krasjlanding.
Som en gest hever amerikaneren flaggene
til både USA og Sovjetunionen.
For en sprø verden!
Og så var det to skumle filmer.
The Frozen Dead,
der en gal nazivitenskapsmann vil vekke til live frosne naziledere.
Og It,
der en avsindig museumsassistent, spilt av Roddy McDowall,
vekker en 1500-talls golem til live ved å legge en skriftrull i dens munn.
Den er uforgjengelig, ifølge profetien,
og blir hans medsammensvorne i drap og herjing.
Drep ham!
Filmen slutter med at golemen går ut i sjøen.
Det var ikke oppfølgere da,
så golemen vandret visst aldri opp igjen.
Jeg glemmer aldri mine foreldres nyttårsfest
da vi gikk over i det skjebnesvangre året 1969.
Alle de voksne festet inne.
De fleste av oss var i hagen der stjerneskuddkrigen raste.
Og Byrons pyromani
hadde nådd nye høyder med en stor bit avløpsrør,
en liten eksplosjon,
og en brennende softball over himmelen.
Er dere klare for nedtellingen?
Ok. Da setter vi i gang.
Ti, ni,
åtte, sju,
seks,
fem, fire,
tre, to, én.
Godt nytt år!
Dette er vel et passende sted å fortsette der vi slapp.
Ja da, le alt du vil.
-Men dette sa de til meg… - Bra jobbet, Stan. Du besvimte ikke.
Ikke tenk på spyet.
Alle astronauter, fra John Glenn til Armstrong, spydde. Iallfall første gang.
Barndommen min hadde vært ganske normal,
men min tid hos NASA var alt annet.
Jeg fikk en heftig opplæring.
Denne het faktisk Spykometen.
Jeg likte 1/6-dels tyngdekraft,
men det var som å lære å røre seg med en ny kropp.
Og det var mye skolearbeid. Ikke så spennende, men sikkert nødvendig.
Buzz Aldrin oppfant undervannstrening etter den mislykka Gemini-utstigningen.
Det var skummelt.
De hadde allslags overlevelsesscenarioer å tenke på,
trene i og ta høyde for, sånn i tilfelle.
Fra å gå seg vill i en jungel til å krysse en ørken.
Men først måtte du kunne lage klær og et dekke fra fallskjermen.
Jeg tenkte at om dette ble min skjebne,
ville det være det minste av mine problemer, som i Twilight Zone.
Etter treningsopplegget fikk jeg et lynkurs…
Antakelig ikke den beste benevnelsen.
…i hvordan man kunne fly alt det som nå ble kalt
Apollo 10 1/2.
Først måtte jeg lære alle instrumentene, selv i blinde.
Høyde?
Bekreftet.
Hendelsestidtaker?
-Bekreftet. -Temperatur inn?
Bekreftet.
Simulering var én ting,
men for å se hvordan det var å lande et fartøy i 1/6-dels tyngdekraft,
skapte de et monster.
Treningsfartøyet for månelanding,
eller LLTV.
Armstrong døde nesten da han prøvde å lande det.
Han skjøt seg ut rett før det krasjet og eksploderte.
Så gikk han til lunsj som om alt var såre vel.
Sånn var Neil. Alltid helt kul.
Etter å ha lært alt om skipet var det tid for integrert simulering.
Kranz, Bostick og alle var på ferdskontrollsenteret,
jeg var i simulatoren,
og vi ble alle testet av simuleringsoppsynsfolkene.
Skumle stemmer bak toveisspeil.
Lekkasje i CSM-fremdriften.
S-IVB-motordriftsstans under avbruddsmodus-overlapping.
Vi kalte dem "sim sups".
De satt bak sine mørke vinduer og klekket ut de mest diabolske scenarioer
som tenkes kan.
Så hva enn som skjedde i rommet, ville man være klar.
Under Gemini-programmet simulerte en oppsynsmann et infarkt
for å se hvordan alle reagerte.
Alle hatet ham.
Den siste øvelsen.
La oss gjøre det bra, lande trygt og si oss ferdig,
så vi rekker noen øl på Singing Wheel.
Cola til deg, Stan.
Pulversaft duger for meg.
Greit. Du kan begynne motordrevet nedstigning.
Ok. Starter motor. 10 % skyvekraft.
Ser bra ut.
Du kan gi full gass.
Full gass.
Tre hundre meter.
Jeg får en 1201-programalarm.
-1201? Hva pokker er det, Bales? -Vent litt.
228 meter.
"Dataoverbelastning. Kan ikke utføre."
Alle systemer virker i orden.
Hva skjer, Jack?
En utskytingsalarm. Datamaskinen er overbelastet.
150 meter. Det ser bra ut her.
120 meter.
Vent!
1202-alarm!
1202?
Jeg ser ikke noe galt, men dette er ikke bra.
På tide å avbryte.
Noe er galt med datamaskinen. Avbryt.
Avbryter vi flyvningen?
-Avbryt flyvningen. -Pokker! Avbryt!
Det var ikke grunn til avbrudd! Hadde du lest manualen grundig,
hadde du fortsatt med landingen.
Nå har vi astronauter
som kommer tilbake med halen mellom beina,
en milliard sløste skattedollar,
og seter på første rad når russerne
planter flaggene sine der i august!
Er du fornøyd?
Da jeg virkelig satt klar for utskyting,
var jeg rolig, for jeg følte jeg alt hadde gjort det.
De hadde pisket meg i form.
Jeg var mer spent enn nervøs.
Kanskje for rolig.
Er du klar, Stan?
Klar.
Så det bar til månen og tilbake.
Vi utførte Apollo 10 1/2s hemmelige oppdrag uten noe kluss.
Men det var som om det aldri skjedde.
Ingen overskrifter. Ingen brask og bram.
Jeg fikk ikke si det til noen.
Da Apollo 11 ble skutt opp den 16. juli og landet på månen fire dager senere,
så jeg det på TV som alle andre rundt i verden.
Men for meg føltes det som en drøm.
Jeg var den eneste på jorda som visste hva de opplevde.
Det var som om jeg var der med dem. Men jeg var ikke det.
Jeg var her.
Ser dere Saturn V der?
De satte den på en lekter i Huntsville i Alabama.
Så går den til Tennessee og Ohio og ned til Mississippi.
På tvers av Mexicogulfen, rundt Florida, så slippes den ved Cape Kennedy.
Hvis den skulle fraktes hit, tar du til høyre ved golfen.
Så er det Galveston Bay, og så Clear Lake,
og så kunne vi krysset NASA Road 1 og hentet den derfra.
Har du ansvar for alt det?
Hvis det ikke er befraktning, vet jeg ikke.
…Eastern Time. Den enorme 36 etasjer høye bæreraketten…
Nei, Kyle i Florida ordner de fleste detaljene.
T-minus 34 minutter og teller ned. Alt går etter planen.
Astronautene er i toppform, ifølge rapporten.
De venter på oppskytingen av Apollo 11.
Romskipssystemene
er i tipp-topp stand i denne siste sjekken.
Været er bra, og det ser ut som mennesket vil legge i vei i dag,
i dette store vågestykket for endelig å lande på månen…
Er du nervøs?
-Nei. -Hvorfor skulle far være nervøs?
-Jeg er ikke det! -Din far er også en del av dette, vennen.
Så mange folk er det.
…vi har ikke et språk til å beskrive dette.
Hvordan sier man "himmelhøy" nå? "Sikte mot stjernene." Hva betyr det?
Virker månen merkelig og langt unna for deg?
Nei, egentlig ikke. Det er ting lenger unna.
Så nå tenker jeg på neste steg. Mars og lenger enn det.
Tenker du alt på Mars og videre? Vi er ikke engang på månen!
Det er vel slik dere science fiction-forfattere er.
Månen vil overraske oss.
Ikke nødvendigvis denne gangen, men etter hvert.
Jeg vet ikke om vi vil finne en stor, svart monolitt.
En referanse til 2001…
Stan! Kom hit! Den skal skytes opp snart!
Motorene som genererer den skyvekraften,
har et samlet sett med hestekrefter på linje med 543 kampfly.
De brenner 2 568 240 kilo med drivstoff,
som tilsvarer 98 containervogner,
kapasiteten til en liten bys vanntank.
Bæreraketten der veier like mye som ubåten Nautilus.
Støyen under utskyting når 120 desibel
og lyder som åtte millioner stereoanlegg som spiller samtidig.
Vi trenger klarsignal for utskytning.
-Flyveledere. -Klart.
-Ok. Retro. -Klart.
-FIDO. -Klart.
-Kontroll. Telcom. -Klart.
-GNC. - Klart.
-Surgeon. -Klart.
Vi er klare til å fortsette.
T-minus 60 sekunder og teller.
Som det rapporteres, føles det bra. T-minus 25 sekunder.
Flytt deg! Hodet ditt er i veien.
Ja, kom an.
T-minus 15 sekunder.
-Indre navigering. -Litt lavere.
Tolv. Elleve.
Ti. Ni. Tenningssekvens starter.
Seks. Fem.
Fire. Tre.
To. Én.
Null. Alle motorer er i gang.
Oppskyting.
Vi har oppskyting.
Bygget skaker.
Vi kjenner vibrasjonen vi er blitt vant til.
For et øyeblikk. Mennesket er på vei til månen.
Det ser bra ut. Hele veien.
Det ser ut som en god bane så langt, ikke sant?
Veldig bra.
Avstanden er én nautisk mil.
Tre, fire mil.
669 meter per sekund.
Alt gikk som det skulle.
-Ser du den ennå? -Ja, så sannelig.
Ok.
-Klar for første separasjon. -Ser bra ut.
Denne flotte bikinien ble laget av en papirprodusent.
Confil er fantastisk!
Det er på en måte som papir. Så billig at du bare kan kaste det.
Jøss.
Apropos det.
Jeg har ting å ta meg til.
Dette er kaffen. Den bryr seg ikke om at den ser annerledes ut.
Det er måten kaffe er…
Jethro Bodine her. Jeg tilkaller romfolk via telepati.
Dere ser nok etter en stor hjerne
å ta tilbake til Venus eller Mars…
De må være marsboere!
-Hva sier de? -Ok. Vent litt.
Hva er dette mølet? Jethro!
Hvor er dekningen?
Det tredje trinn…
Kom an. Det er en historisk dag.
…og 47 sekunder til å øke farten…
En historisk kjedelig dag.
-Unnskyld? -…får dem på vei mot månen.
Ingenting.
8000 meter per sekund.
Forbrenningen går bra.
Tenningen skjedde akkurat da den skulle.
Den fulle skyvekraften er kontrollert.
Telemetrien og radarsporingen er sikre.
Farten overgår nå 10 600 meter per sekund.
Høyde, én, sju, sju nautiske mil.
Du er nå ute av bane, Stan.
Det er visst problemer med å nå frem til Apollo nå.
Motoren er bekreftet frakoblet. Vi har ikke hørt fra romskipet.
Disse minuttene volder oss stor uro.
Apollo 10 1/2, dette er Houston. Hører du oss?
Oppfattet, Houston. Dette er Apollo 10 1/2.
Det var en praktfull ferd.
Mottatt, Apollo 10 1/2, og formidles.
Og det ser ut som du er godt på vei.
Og det var starten på min ferd til månen.
Selv om jeg forflyttet meg i 12 000 km/t,
føltes det som tre og en halv veldig lange reisedager.
Tre. To…
Dekningen fortsatte så klart på TV,
og den stigende forventningen til det som snart skulle skje, var der.
Men et par dagers flyvning til månen er lenge.
-Og det var sommer. -Dark Shadows begynner uten oss!
Den kvelden vi dro på drive-in-kino.
Vi brukte pappas sparerutiner.
Fire voksne. Og to av dem
er barn under 12,
så om de er under 12, går de gratis.
Ok. Det blir seks dollar.
Det kan du tro.
Kom an!
Jøsses!
-Vi vil se Hellfighters! -Nei, dere får ikke se den!
-Den ble filmet i Houston! -Jeg vil se Robinson i Sydhavet!
Du kan bli her og se Robinson i Sydhavet.
Vi skal se Hellfighters.
-Greit. -Ålreit. Greit!
Bilen er ved Shakiest Gun in the West, Robinson i Sydhavet.
Kom bare hit etterpå!
-Ja, pappa! -Ok!
-Hva sa han? -Kom tilbake etterpå!
Takk.
Vent. Finne stillingen.
Å ja. Det var deilig.
Det var artig å bare løpe rundt.
Vi lette etter par som klinte i bilene.
Den beste avsløringen var bremselys som slo seg av og på.
Dette var barndommens siste fase der jeg opplevde hyggen ved å sovne i bilen.
Man kunne døse av i visshet om at alt var i orden.
Og man våknet neste morgen i senga si.
I rommet var det litt mer ensomt.
Neste dag dro vi alle på stranda i venners pickup.
Kjøreturen tok rundt en time.
Galveston, å, Galveston. Den eneste stranda vi visste om.
Men det var alltid så artig der. Tross biler og sandete pølser.
Og bare ved å gå i vannet risikerte vi livet på et vis.
For det var en understrøm som gjerne dro deg under vann
og sparket deg ut et sted i Louisiana.
Om det ikke tok deg, var det brennmaneter overalt, klare til å svi deg,
og rankefotinger på de tilfeldige pålene som stakk opp,
klare til å rive deg opp.
Det var visst alltid en oljelekkasje
et eller annet sted i Mexicogolfen, som førte til tjæreklumper overalt.
Når dagen var omme, skrubba vi våre tjæresverta føtter rene med bensin.
Og på grunn av måneferden
gikk det masse klassiske sci-fi-filmer på TV.
Den mest minneverdige var nok 1950- versjonen av Heinleins Destination Moon.
Den forutså nesten 20 år før
så mye av det som faktisk ville skje i 1969.
Den fikk rett i utrolig mye.
Den første mislykka oppskytningen. En texaner som ville ha alt bygd her.
Alt jeg har å si, er at vi bør bygge den i Texas.
G-krefter.
Vektløshet. Å se tilbake på jorden.
-Hva gjør du? -Hva gjør du?
-Janis Joplin er på Dick Cavett. -Filmen er ikke engang over.
Gutta har styrt TV-en i hele kveld.
Kan jeg gi deg fyr, mitt barn?
Han er min favorittsanger. Hvordan ante du det?
Det ser ikke sånn ut.
Jeg ville ha veddet mot meg selv…
-Stan! -Nei!
Å virkelig komme seg inn i musikken og helt til bunns i musikken,
i stedet for å fjase rundt på toppen, som berter gjør. På toppen av melodien.
I stedet for å finne musikkens følelse.
Det svaret duger for meg.
Store deler av neste dag, som sommerdager flest, var vi ved bassenget.
Vi hadde alle våre stupespesialiteter. Jeg hadde finpusset fallekniven,
kanonkula og den mindre kjente prekestolen.
Greg var flink til å finne på sine egne stup.
Men høydepunktet var nok å spise frito-pai til lunsj.
Det var en pose maischips man åpnet på siden,
og chiligryte blandet i.
Da jeg nådde kretsløpet rundt månen,
hadde jeg en hastighet på 3680 km/t,
rundt et himmellegeme urørt av jordboere.
Jeg kikket ned idet jeg passerte Stillhetens hav.
Det så ikke så stille ut.
Hvor i all verden skulle jeg lande?
Jeg er Johnny Cash.
Da vi kom hjem fra bassenget, så vi alle Johnny Cash Show.
Mine damer og herrer, Monkees!
-Det er dem! -Gurimalla!
Davy er så søt!
Vi fortet oss hjem, for Stephanie og Jana sa Monkees var på TV.
Der var Micky, Davy og Mike, men hvor var Peter?
Og senere sang Joni Mitchell en duett med Johnny.
Stemmen hennes er så interessant.
Hun er slik en allsidig kunstner. En maler også.
Så var den store dagen der. 20. juli 1969.
De skulle lande på månen om ettermiddagen,
og gå på den om kvelden.
Men pappa hadde et alternativ til oss.
Vi har fått noen rabatterte billetter til AstroWorld,
men de gjelder bare i dag.
Så dere kan dra, så klart,
eller bli her med oss og se månelandingen på nyhetene.
AstroWorld!
Går vi ikke glipp av landingen?
De skal ikke gå før senere i dag, så dere er hjemme da.
La oss stemme. Hvordan ser din dag ut, Vicky?
Jeg jobber til 17.
-Steve? -Jeg har noen hager.
Ja visst.
Og dere fire?
-Hvem er klar for AstroWorld? -Ja!
Ingen kunne takke nei til AstroWorld. Det var tidenes beste sted.
Det var en stor fornøyelsespark rett over motorveien fra Astrodomen,
og Houstons eget Disneyland.
Et sted med eventyr og spenning uten stopp.
Alt var visst "astro". Astro Wheel.
Astro Needle.
Astro Way.
Så var det Black Dragon.
Bamboo Chute.
Og Spin Out-billøypa.
Jungelbåtturen Lost World hadde alligatorer
og innfødte som skjøt piler på deg.
Vår vanlige strategi var å komme tidlig, når portene gikk opp.
Så spurtet vi rett til kjelke- berg-og-dal-banen helt bak.
Det var den mest populære attraksjonen. Man rakk kanskje å kjøre den et par ganger
før køen ble for lang, og man måtte vente i 45 minutter.
Attraksjonen var nervepirrende.
Det var en stor foss.
Et snøskred-rom.
En ekkotunnel
der det du ropte et sted, kunne høres igjen i neste hule.
-Hallo til fremtiden! -Davy Jones for evig!
Savner deg!
Hallo til fremtiden!
Davy Jones for evig!
Savner deg!
Og alt førte opp til en vill avslutning.
Man kjørte bedagelig av sted,
så rundet man et hjørne, vogna sakket ned,
og man skjønte at det bar
inn i en mørk og skummel gruvesjaktaktig sprekk i fjellsiden.
Idet du trodde alt var vanlig igjen…
Den avskyelige snømannen var nok en dramastudent.
En gang fersket vi ham i en røykepause.
Juksemaker!
Vi går snart av lufta, og vi gjenopptar nok kontakten.
Det er 40 minutter før landingen på månen.
Det er nå ni minutter til vi bør begynne å høre
fra kommandoseksjonen som kommer rundt på denne ruta,
den 14. omdreiningen rundt månen.
Denne landingen er ikke så enkel som den lyder.
De må komme inn over noen høye formasjoner
før de lander på et ganske flatt punkt på månen.
Det vanskelige er å komme så nær og så måtte dra igjen, etter alt arbeidet.
Det presset er nok det største presset en besetning vil oppleve.
De dreier nå til oppadrettet stilling.
HØYDE 14 000 M.
Vi må ha klarsignal før start.
-Er det klart for nedstigning? -Klart!
-FIDO. -Klart.
-Kontroll. Telcom. -Klart.
-GNC. -Klart.
-Eecom. - Klart.
-Klarsignal til motorisert nedstigning. -Det ser bra ut.
Det er nok en stor milepæl.
Høyde, 12 200 meter.
Jeg får en programalarm. 1202-alarm.
Mottatt. 1202. Oppfattet. Den alarmen er avklart.
-…møtes på Delta-H. -Vi har hastighet.
Hva er denne alarmen?
Det er en avklart sak som bare er en…
…funksjon.
-Den kommer opp på dataen. -Delta-H ser bra ut.
Dette er i det minste mer moro enn simulatoren.
Ok. Oppfattet.
De kunne avbryte landingen da.
Nå står det om minutter.
Leser 230 meter per sekund.
-Vi har fremdeles landingsradaren? -Ja.
Går ned fort.
230 meter i sekundet. På vei ned.
Høyde, 1200 meter.
Du er klar for landing, Eagle.
Mottatt.
900 meter.
Vi er klar. 600 meter. 47 grader.
Mottatt. Det ser bra ut. Klar til landing.
Høyde, 487 meter.
426.
Du ser bra ut.
De har sett landingsstedet nå.
Nå er det avgjørende. De skal sveve.
De skal ta det valget.
228 meter.
Det ser bra ut.
164 meter.
-Dataene kommer flott inn. -30 meter. Nede på 5.
Et stort krater. Steinete.
Nå vel…
Du må visst ta over kontrollen og lande henne selv.
-Seksti sekunder. -Seksti sekunder.
Lysene på.
Ned to og en halv. Fremover.
Tolv meter.
Fanger opp litt støv.
Ni meter.
Stor skygge.
Ser bra ut. Ned en halv.
Drei fremover.
-Ingen flate? -Ingen flate.
20 sekunder med drivstoff.
Fremover. Driver til høyre.
Kontaktlys.
Motor slått av.
Motorarmering, av.
-Motor av. -Vi er hjemme.
413 er inne.
Mann på månen!
Mottatt. Er du nede?
Houston, dette er Tranquility Base.
Eagle har landet.
Mottatt, Tranquility. Vi hører deg her nede.
Gutta her er i ferd med å bli blå. Vi puster igjen. Takk.
Hjelpes!
-Jøss! -Vi får det travelt en stund.
Det er så bra.
Jøssenam.
Vi var høyt oppe i lufta på Astro Way da vi hørte nyheten.
-De har landet! -De er på månen!
Stilig, mann! De klarte det!
Ja, det gjorde de!
De klarte det!
-De landet på månen! -Ja, de klarte det!
De var på månen, men ingen visste når de skulle gå,
så vi holdt oss nær, klistra til skjermen.
I går hadde Times en lederartikkel som hevdet at Mr. Nixon prøvde…
Det er glemt i dag, men på den tiden hadde folk problemer
med hvor mye måneferden kostet.
Hva annet vi kunne gjøre med pengene og hva det sto for.
…mer som Spania på 1400-tallet. Vi oppdager en ny verden.
Men mon tro om ikke vår egen inkvisisjon er på ferde i Vietnam,
på vegne av den antikommunistiske religion…
Hva pokker gjør hun på TV, i dag av alle dager?
Hvem inviterte henne?
Telefonlinjene gløder nok hos CBS.
-Hun ser kul ut. -Jeg liker håret hennes.
Ser man på Cape Kennedy, er stedet omringet av fattigdom.
Når du ser på Houston Center,
er færre enn 4 % av de ansatte der svarte…
Er det sant, pappa?
Hvor mange svarte er det i klassen? Én? Klart det er sant.
…er forstyrrende.
-Når skal de gå på månen? -Ja, hva er det de venter på?
…hva gjelder vitenskapen.
Penger sløst, i mine øyne, på å dra til månen,
kunne vært brukt på å brødfø svarte
i Harlem og over hele dette landet.
La oss glemme månen og bruke litt av de penga i Harlem.
Akkurat.
Som dr. Paine sa tidligere om Apollo-ferden:
Dette var en seier for de streite.
Det er nok én grunn til at folk finner dette smakløst…
Etter dagen på AstroWorld
var det vanskelig å holde øynene åpne mens sendingen durte i vei.
Det var lang venting mens astronautene strevde med draktene
og trykkredusering i kabinen. Jeg følte smerten deres.
Men jeg tenkte også på alle årene med drømmer og innsats
som nå kun var minutter fra å bli virkelig.
Du. De er i ferd med å gå ut.
Det er bra.
Han ser ikke hvor han går. Han rygger ut av luka.
-Han ville ikke… -Det går bra.
…hekte seg fast i siden på luka.
Delikat drakt og ryggsekk.
Houston, jeg står på terskelen.
Mottatt, Neil.
Vi får et bilde opp på TV. Tre steg til, så et langt et.
Ok.
Der er han. En fot kommer ned trinnene.
Neil, vi kan se deg komme ned stigen.
Jeg er ved foten av stigen.
Beina på landingsmodulen er bare skjøvet ned rundt fem centimeter.
Selv om overflaten virker veldig finkornet
når du kommer nær den. Nesten som et pulver.
Se på de bildene.
Nå stiger jeg av landingsmodulen.
Armstrong er på månen. Neil Armstrong.
Der er han.
En 38 år gammel amerikaner står på månens overflate.
Ja, sir.
Et lite skritt for mennesket,
et stort sprang for menneskeheten.
Overflaten er fin og pudderaktig.
Jeg kan skufle det med tåen min.
Det samler seg i fine lag,
som finmalt kull, til…
til sålen og siden på støvlene mine.
Fotavtrykkene etter støvlene mine og sporene
i de fine, sandaktige partiklene.
Se på det spretne steget.
Klar for at jeg kommer ut?
-Snakk om å holde det avslappa. -Ja.
-Ser det ikke gøy ut? -Jo visst. Det kan man si.
Er du klar?
-Nydelig utsikt. -Har du sett?
Et praktfullt skue her ute.
En praktfull ødslighet.
Vi kan se menneskets fotavtrykk på månen.
Uten en atmosfære, uten vind eller regn til å viske dem bort,
kan de bli værende der ganske lenge.
Columbia, høy forsterkning.
Mottatt, aktiviteten utenfor fartøyet går strålende. De planter flagget.
De har plantet flagget nå. Og du kan se nasjonalflagget.
Du kan se nasjonalflagget på månens overflate.
Det er rett og slett vakkert.
Såkalte kenguruhopp.
De begynner å føle seg lekne der oppe.
Tranquility Base, dette er Houston. Kan vi få dere begge på kamera?
USAs president
vil gjerne si noen ord. Over.
Det vil være en ære.
Jeg snakker til dere på telefon fra Det ovale kontor i Det hvite hus,
og dette må være
den mest historiske telefonsamtalen noensinne.
Jeg kan ikke få sagt hvor stolte vi alle er over bragden deres.
Dette må være den stolteste dagen i våre liv.
På grunn av det dere har gjort,
har himmelen blitt en del av menneskets sfære.
Og idet dere snakker til oss fra Stillhetens hav,
inspirerer det oss til å øke vår innsats for å bringe fred og ro til jorden.
I et uvurderlig øyeblikk
i menneskehetens historie
er alle jordens innbyggere forent. Forent i stolthet over det dere har gjort.
Og forent i våre bønner om at dere vil komme trygt tilbake til jorden.
Ok. God natt.
God natt, vennen.
Takk, herr president…
-God natt, jenter. -God natt.
God natt, snupper.
-Natta. Ses i morgen. -…ingen sjimpanser står der…
-Jeg tror jeg legger meg også. -Ok.
-Steven? -Ja.
For en dag…
-La ham legge seg. -Jeg er trøtt.
…en dag helt uten like.
En dag vi har kunnet se med egne øyne
gjennom dette mirakelet som dukket opp
samtidig som mennesket utforsket rommet, fjernsynet.
Vi har sett mennene utforske månen i andre praktfulle bilder.
Tenk at de sendes 400 000 km unna,
fra månens overflate.
Mennesket har landet der og tatt sine første steg der.
Jeg undres, Eric Sevareid,
hva mer man kan si?
De har funnet en besynderlig skjønnhet der som de nok aldri kan beskrive for oss.
Det er kanskje ikke en skjønnhet fremtidige beskuere kan ta del i.
I tusener av år har mennesket drømt om å gå på månen.
Nå, etter å ha sett det skje, i visshet om at det har skjedd,
føles det likevel som en drøm.
Det er en drøm som er gått i oppfyllelse.
-Greg. Gå og legg deg. -Hva?
Natta.
God natt.
Jøss.
Gratulerer. Du klarte det.
Vi klarte det alle.
Det er fint av deg å si.
Var Stan våken da han gikk på månen?
Jeg vet ikke. De var trøtte. AstroWorld slet dem ut.
Jeg vil han skal si til barnebarna at han så de første stegene på månen.
Du vet hvordan minner er. Selv om han sov, vil han en dag tro han så alt.
MER ENN 400 000 MENNESKER JOBBET PÅ ROMFARTSPROGRAMMET APOLLO
MER ENN 600 MILLION VERDEN RUNDT SÅ DEN FØRSTE MÅNEVANDRINGEN PÅ TV
FRA 1969 TIL 1972 GIKK TOLV MENN (OG ÉN GUTT) PÅ MÅNEN
INGEN HAR VÆRT TILBAKE…
ENNÅ
Tekst: Vibeche Standal Dart