Downloaded from YTS.MX
Gyújtási folyamat indítása.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hat, öt, négy,
három, kettő, egy, zéró.
A NETFLIX BEMUTATJA
Hajtóművek beindítva.
Kilövés.
1969 tavaszát írjuk.
Ez az Ed White Általános Iskola a texasi El Lagóban,
a NASA-hoz közeli dél-houstoni külvárosban.
Hogy milyen esemény hoz mindent mozgásba ezen a sorsdöntő napon?
A negyedikesek szünete.
Ez nem én vagyok, hanem Ricky Rodriguez, a sok semmirekellő haverom egyike.
Változtak a szabályok,
elvileg nem dobhattunk meg mást, pedig az a muris a kickballban.
Hozzá kellett szokni.
Ő pedig Mr. St. George, a tesitanárunk, aki éppen a falhoz vezeti Rickyt.
Egyedi volt a fegyelmezési stílusa:
egy kis kört rajzolt a legközelebbi falra.
Rakd oda az orrod, és tartsd ott!
A kör mindig kényelmetlenül feljebb volt,
így az óra végéig lábujjhegyen kellett állnunk.
Mikor nekem kellett az orrom a falhoz nyomnom, készen álltam rá.
Rájöttem, hogy észrevétlenül terpesztenem kell,
és kicsit berogyasztani a térdemet a döntő pillanatban, amikor felmér.
Oda az orrodat!
Ez vagyok én. Stanley.
Mindenki csak Stannek hívott, kivéve, ha bajba kerültem,
vagy névsorolvasást tartottak.
A kickballban amolyan általános védő voltam.
Az volt a dolgom, hogy kapjak el mindent, amit tudok.
De azért kiváló rúgó is voltam.
Na de kanyarodjunk vissza!
Ezek a fazonok változtatták meg örökre az életemet.
Az a srác az.
SZIGORÚAN TITKOS
Megnéztünk a pályán. Beszéltünk a tanáraiddal.
Lenyűgözött minket
néhány kísérletről írt beadandód,
és tetszett, hogy már harmadik éve nyersz díjat az állóképességedért.
Tökéletes jelölt vagy egy küldetésre.
Egy küldetésre?
Mire?
Nézd, szorít az idő, úgyhogy egyenesek leszünk.
A holdkomp véletlenül
túl kicsi lett.
De ez nem hátráltathat minket.
Hogy történhetett ilyesmi?
Jó vagy matekból?
- Igen. - Minden dogád hibátlan?
- Nem. - Na tessék!
Ennyire vagyunk a megoldástól, de tesztelnünk kell
a kisebbre sikerült kompot a hold felszínén, mégpedig hamar,
és egy magadfajta srác segíthet abban,
hogy megelőzzük az átok ruszkikat.
Miért nem küldenek csimpánzt?
Mert te értelmesebben tudsz beszélni.
Stan, te vagy az egyetlen reményünk. Na, mit szólsz? Tedd meg a hazádért!
Tedd meg a szabad világért!
Oké.
Remek.
- A titkos kiképzés a tanév végén indul. - Titkos?
Szigorúan titkos, Stan.
Ez egy titkos művelet. Nem létezik. Vili?
Ez a találkozó meg se történt.
Senki se tudhat erről.
Se a szüleid, se a testvéreid.
Senki.
Várjunk!
Hogy tarthatnánk ezt titokban?
Mit adunk be nekik, hol leszek?
Nyári táborban. Ajánlottak
és ösztöndíjjal felvettek a Grizzly Táborba,
ami egy különleges kempingtábor a michigani Traverse-tónál.
Május végétől majdnem június végéig ott voltál.
Őszintén, az időjárás és a bogarak rémesek voltak, de jól érezted ott magad.
Nagyon is jól.
Van, ami feledhetetlen.
KÜLDETÉSSZIMULÁCIÓ ÉS KIKÉPZÉS
APOLLO-PROGRAM
VOLT
Oké, megálló!
Ezt most felejtsük el! Majd később visszatérünk rá.
Előbb elmondom, milyen volt akkor az élet.
Jó volt akkor gyereknek lenni.
A '60-as években Houston környékén, pláne a NASA közelében élni olyan volt,
mint egy megvalósult sci-fi.
Az optimista technológiai jövő a jelenünk volt,
és mi ott voltunk minden klassz újítás kellős közepén.
Az űrprogram természetesen mindent vitt.
A holdra szállás programját
Kennedy elnök jelentette be a houstoni Rice Egyetemen.
De kérdik: miért pont a hold?
Miért ez a célunk?
Akár azt is kérdezhetnék:
„Minek megmászni a legmagasabb hegyet?
Miért repültünk 35 éve az Atlanti-óceán felett?
Miért játszik a Rice a Texas ellen?”
Mert így döntöttünk.
Nem azért tűzünk ki magunk elé ilyen célokat,
mert könnyű feladatok, hanem azért, mert nehezek.
Az űrközpontot 1962-ben a városon kívülre helyezték át.
És abban az évben Houston belekezdett
a világ első kupolás stadionja, a világ nyolcadik csodája felépítésébe.
Ez volt az Astrodome.
Az alapkő letételénél
nem lapáttal ástak gödröket,
hanem .45 Colttal lőttek a földbe a hivatalnokok.
Itt volt az első animált eredményjelző,
és bulis, világító grafikák mentek rajta.
Főleg, amikor egy Astro hazafutást ütött,
vagy ahogy ők hívták: Astro-pályára állította a labdát.
Ilyenkor fergeteges elektronikus tűzijáték kezdődött.
És itt volt először műfű.
Ezt nem kellett sem locsolni, sem nyírni, sem gyomlálni.
Prímán kifejezte a korszakot,
mikor minden új és ember alkotta, így jobb volt.
Bár Joe Namath úgy érezte, betonon játszik,
úgy tűnt, sikerült legyőzni a természet földi korlátait.
Akkor senki se kételkedett abban,
hogy már mi is a holdon vagy más bolygón élhetünk,
amolyan kupolás űrkolóniában.
A technológiai fejlődés üteme alapján könnyű volt elképzelni,
hogy jócskán tovább élhetünk száz évnél.
Az egészségügyi központban például
DeBakey és Cooley a szívátültetést tökéletesítette.
Sőt, mi több,
mi voltunk az első régió az országban, ahol volt nyomógombos telefon.
Ezt skubizzátok!
Csúcs volt. Nem kellett tekerni.
És a gombokkal zenélni is lehetett.
Vicky nővérem volt a zeneértő a családban.
Ő volt a legidősebb, és Steve,
Jana, Greg és Stephanie követte, végül pedig én.
Mutasd, mit tudsz!
Mehet.
Halló!
Igaz, az ország háborúban állt.
Városok lángoltak,
és mindenhol elszabadult a pokol.
De a külvárosi gyerekek számára az egész a tv-re korlátozódott.
Gyerekként azt hittük, ez a dolgok rendje.
Újra lázadás tört ki.
Megint megöltek egy híres vezetőt.
Nyilván ilyenek a felnőttek.
Nálunk egyedül Vicky testesítette meg
az akkori generációs szakadékot.
Ő volt az egyetlen,
akit nagyon is érdekelt, hogy mi folyik a világban.
Houstonban kerültünk a legközelebb az akcióhoz, anyuval,
az egyetem közelében, ahol örök egyetemistának tűnt akkoriban.
- Micsoda öltözködés! - Ott?
Látjátok, ezért költöztünk a külvárosba.
Hogy az ilyenektől távol legyünk.
A nyárspolgárok rettegnek.
Nem. A nővéretek baromságokat mond.
Apátok munkája miatt költöztünk oda. Utált napi egy órát ingázni.
Megértettétek?
- Oké, anyu. - Persze.
Vettem.
Anyu, az ott egy hippi?
Igen, az egy hippi.
És ő?
Nem. Nem elég hosszú a haja.
De trapézgatyát hord.
Oké. Tényleg hippi.
Azt hiszem, csípem a hippiket.
Houstontól délre, az új külvárosokban
gombamód szaporodtak az építési telkek.
Rengeteg új ház épült a környékünkön.
A talaj teljesen sík volt.
Egyedül az államok közti felüljáró hasonlított egy dombra.
Ez partvidéki síkság volt, mindössze úgy kilenc méterre a tengerszint felett.
Persze nem volt elég vízelnyelő,
így ha kitartóan esett az eső, árvíz keletkezett.
Nézd! Vízi mokaszinkígyó!
Mindig beveszi!
Itt nem voltak műemlékek.
Amíg a szem ellátott, minden új volt.
Új, végtelen áruházak
vegyesboltokkal, hamburgeresekkel,
és, ami a legjobb:
bowlingpálya is volt játékteremmel.
Legalább egyszer egy héten elugrottunk oda.
Bowlingoztunk, ha a szüleink fizették,
de ha magunk voltunk, a játéktermet választottuk.
Kidolgoztunk egy önfenntartó rendszert, ami növelte csekély zsebpénzünket.
A 25 centes befektetésünkből kijött egy 15 centes kóla
és egy játék egy flipperen.
Arra fókuszáltunk, ami jól ment, mint például az Aquarius.
Persze az első játék volt a legstresszesebb.
Győznünk kellett, hogy folytatódjon a játék,
és azért is, hogy ingyenes köröket nyerjünk.
Majd mikor ideje volt hazamenni,
50 centért el tudtuk adni őket egy idősebb tagnak,
aki jó üzletnek tartotta.
Talán azért is vonzott minket a hely, mert itt lógtak a helyi huligánok.
Csodáltuk a lazaságukat
és a sajátos trükkjeiket.
Vagy csökkentették a gépre ható gravitációs vonzást,
vagy ügyesen, pénz nélkül hozták össze a játékot.
Ha jól csinálták, a gép egy új játékba kezdett.
Mesteri volt.
Utána évikig próbálkoztam a manőverrel,
de sose jött össze.
A házunkat az elsők közt fejezték be az utcában,
és tele volt eltulajdonítható építkezési anyagokkal a környék.
Egy bunkert is felépíthettünk a maradék fából.
Be kellett érnünk ezzel, mert a faházak pár évtizedet még várattak magukra.
Ez nem lopás, apu?
Nos, ahogy én látom,
túl sokat kértek a házért,
szóval lényegében tartoznak nekünk.
Ez csak egy falemez. Nem fog hiányozni nekik.
Passz, hogy aput a szegénység vitte rá, hogy fogához verje a garast,
vagy inkább szélhámos volt.
Vissza! Szorítsd meg! Ez az!
De az biztos, hogy a családunk sportot űzött az extrém spórolásból.
Szép!
Hékás!
Még nem végzett.
Tegye vissza a töltőt a tankba!
Most nyissa meg teljesen!
És most rázza meg a csövet!
Az az én benzinem.
- Fizettem érte. - Apu! Tudja.
Bár apám volt a NASA szállítmányozási főnöke…
Győzd le a ruszkikat!
Értettem, elvtársnő.
…és elég jól keresett ahhoz, hogy eltartson egy hatgyerekes családot,
kínos volt, hogy csak papírtologató volt, és nem vett részt küldetésekben.
Van és nincs is esély az előrelépésre…
Nagyon messze volt attól, hogy asztronauta legyen.
Apu figyeli a koordinátákat,
hogy ha az űrhajósok a tengerbe zuhannak,
a sereg fel tudja őket venni.
Amikor a visszaszámlálás megtörténik,
apu indít be mindent egy gombnyomással.
Amikor hazamentem a suliból…
Mondhatjuk, hogy mesemondó voltam,
ami csak egy szebb kifejezés a hazudozóra.
Hát közelebb mentem.
Akkor vettem észre,
hogy drótok vannak rákötve,
amik a világűrbe vezetnek.
Olyan volt, mint egy robot.
Szerettem volna magammal hozni,
de hirtelen felrántották a drótok.
Mrs. Ulrich szerint nem vittél semmit a prezentációra.
Beszéddel készültem, és reméltem, hogy el tudják képzelni.
Szerinte azt mondtad,
hogy apád 1972-ben részt vesz az Apollo–14 vagy –15 küldetésen.
Édesem, igaz ez?
Miért nincs apunak fontos munkája a NASA-nál?
- Kicsit kínos. - Stan!
Apád keményen dolgozott, hogy a részleg vezetője legyen.
Ő a felelős mindenért, ami az űrbe megy.
A tolltól az űrruháig. Apád fontos ember. Oké?
Oké.
Csak nem értem, hogy miért nem lehet asztronauta vagy valami, ami menő.
Édesem, nem lehet mindenki asztronauta.
Mindenkinek megvan a dolga, és sok ember kell ehhez,
beleértve apádat is. Érted?
- Értem. - Helyes.
Így is volt.
A szomszéd a sisakokon dolgozott.
Több barátom apja a NASA mérnöke volt.
Egy osztálytársam anyja szkafandert varrt.
Mintha mindenki a NASA-nál dolgozott volna.
Apunak is megvolt a maga dolga, még ha nem is tartottam sokra.
Mint mondtam,
én volt a legfiatalabb a hatgyerekes családban,
és csak én születtem a '60-as években.
Mire megszülettem,
a szüleim nagyjából végeztek a gyerekeik tetteinek dokumentálásával.
Beépültem a már meglévő rendszerbe,
de ennyi.
Alig volt rólam fotó meg házi videó.
A tesóim szekáltak is miatta.
Látod, hogy egyiken se vagy rajta?
Féltek megmondani, de örökbe fogadtak.
Anyuéknak fáj elmondani, de egy árvaházból hoztak.
Egy csapat sírós baba közül választottak ki.
Nagyon vicces.
Később tudtam meg, hogy a születésem után anyu egy új pirulát kezdett szedni,
de a papnak nem mondta el, mert félt a kiközösítéstől.
De ott voltak a közvetlen szomszédaink, Patekék,
akik láthatóan nem védekeztek,
ugyanis minden évben kicsúszott egy újabb baba.
Az anyjuk túlhajtotta magát,
így néha gumit adott a gyerekeknek, hadd rágcsálják két étkezés közt.
És a tisztaság megszállottja volt.
A házuk ragyogóan tiszta volt,
és a tisztaság érdekében egész napra kitette a gyerekeket.
Kivéve persze az újszülöttet.
A második legfiatalabb az idősebbekkel volt kint,
míg ő a legfiatalabbal volt bent, és takarított.
Néha persze ilyesmi is megtörtént.
De azért valahogy túléltük a gyerekkorunkat.
Várjon!
A Patek apuka munka után általában a nyitott garázsban szivarozott.
Gondolom, ő is ügyelt a ház tisztaságára.
Mi hatan egy sereg munkást alkottunk,
precíz módszereinkkel tisztán tartottuk a házat és a kertet.
A végtelen kinti munkán kívül
a legnagyobb benti munkám a szemétkivitel volt.
Ki tudja, volt-e már műanyag szemeteszsák,
de nem is számított, mert használt bolti zacskót használtunk,
ami folyton csöpögött, ha folyékony moslékot tartottunk benne.
Utána persze nekem kellett felmosnom.
Ritkán jártunk étterembe, talán mert nem futotta rá.
Anyu mesterien értett ahhoz, hogy napokon át variáljon egy-egy ételt.
A dobozos sonkára vasárnap barna cukor és ananász került.
Hétfőn sonkás tészta volt.
Kedden sonkás szendvics,
szerdán pedig a bablevesbe került a maradék sonka.
A további alapkaják: paradicsomleves sajtos melegszendviccsel,
tonhalas tészta chipsszel,
pite, fasírt,
csirke minden változatban és persze egy rakás kukoricakrém.
Viszont bulis volt a kaszinótojás,
a házi jégkrém, a bécsi virsli
és különleges alkalmakkor a popcorn.
Akkor jött be a zseléőrület is.
A sulis ebéd külön tészta volt.
Vasárnap esténként mind segítettünk,
és szisztematikusan egyheti szendvicset készítettünk a suliba,
amit lefagyasztottunk, majd minden sulinap előtti este kivettünk.
Néha a szendvics nem olvadt fel rendesen,
és egy félig fagyott, szottyadt párizsis szendvics lett az eredmény.
Apu szülei egy régi negyedben éltek, és hétvégente meglátogattuk őket.
Finoman megkalapáljuk.
Amíg egyenes nem lesz.
Látod?
A szög nagyon tartós, szóval nem szabad kidobni.
Tartsd jó helyen a szögeket!
A gazdasági válságra az volt a nagyszüleim reakciója,
hogy úgy érezték, újra bekövetkezhet.
Vigyázz az ujjadra!
Mindent megőriztek, aminek volt valami értéke,
és újra felhasználták.
Megy ez neked.
Még a papírtörlőt is újrahasznosították, így érthetetlen volt,
hogy miért papírtörlőt használnak, és nem rongyot.
De sose szóltunk semmit.
Nem fogunk…
És esküszöm, a nagyi úgy félévente elvitt minket A muzsika hangjára.
Nem tudom, hogy évekig játszották-e a filmet,
vagy többször visszahozták.
Ilyen volt a kiruccanás a nagyival,
aki, mint a filmízlése is,
egy édes, lényegében hibátlan hölgy volt.
A másik nagyim sokkal feszültebb és paranoiásabb volt,
de nagyon szórakoztató is.
Sokáig velünk volt,
és összeesküvés-elméletekről meg katasztrófa-forgatókönyvekről mesélt.
Már tudjuk, hogy Kennedy elnök nem halt meg akkor Dallasban.
Szegény ember csak vegetál
a golyó okozta súlyos agysérülés miatt.
De életben tartják egy félreeső görög szigeten.
Szerintük nem tudnánk elviselni egy vegetáló elnököt,
ezért titkolják el az igazságot.
Aristotle Onassis szigetén.
Így érthető a házassága Jackie-vel.
Úgy látta, a szakadék felé sodródik a világ,
ráadásul jó gyorsan.
A túlnépesedés fojtogatja a világot.
És néhány éven belül már nem lesz visszaút.
A tudósok szerint a föld nem bír el
több mint 3,5 milliárd embert, és a '70-es években valamikor
az emberiség nagy részének kimerülnek az élelmiszerkészletei,
ami tömeges éhínséghez és háborúhoz fog vezetni.
Vajon hogy fogják a holttesteket…
Elég már a paranoiás beszédből, anyu!
A srácokat megijeszted, engem megőrjítesz. Nem fogod be. Elég, kérlek!
Hagyd abba!
Több mint 4,5 milliárd dollárba kerül a szemét elszállítása…
Igen, ilyen problémák hallatán sokszor tűnt félelmetesnek a jövő.
Azt hallottuk, ha ez így folytatódik,
bokáig fog érni a szemét, és gázmaszk kell a lélegzéshez.
Remekül elérték, hogy mindenki be legyen rezelve.
Meg is lett az eredménye.
Nixon elnök aláírta a tiszta levegőről és a tiszta vízről szóló törvényt,
és hamarosan tilos volt szemetelni.
Nos, Steven, ez a különbség a suttyó és a csóró között.
A suttyó a kocsi padlójára dobja a szemetet, vagy a platóra.
A csóró csak kidobja az ablakon,
és szemetel.
Azt nem szabad.
Szóval mi suttyók vagyunk?
Jaj, dehogy!
A suttyó ott is hagyná a szemetet.
Te kitakarítasz, amint hazaértünk.
Fogd a kormányt!
- Tessék? - Vezess!
Így van.
Akkor még lehetett inni vezetés közben.
Csak lerészegedni nem szabadott.
Kívánj valamit!
Apu, én…
Emlékszem, hogy a nyitót mindig a sörbe dobta.
Sose tudtam, hogy ez szertartás, vagy így figyel arra, hogy ne szemeteljen.
De hálásak voltunk érte,
mert azok a nyitók a földön csúnyán megvághatták az ember lábát.
Azt hallottam, évente hat ember halt meg fulladásban,
mert lenyelték a nyitót.
Mindig bennem volt, hogy ez apával is megtörténhet.
De a legtöbb vészforgatókönyvhöz hasonlóan szerencsére ez se következett be.
De gyerekfejjel nehéz volt feldolgozni a sok disszonanciát.
Egyrészről kezdett pokollá válni a világ.
Háborúskodtunk Vietnámmal,
de még ennél is ijesztőbb volt a hidegháború a szovjetekkel,
akikről azt mondták nekünk: bármikor hidrogénbombát dobhatnak ránk.
Mi voltunk az utolsó „bukj le” generáció.
Bomba! Bukj le!
Emlékszem, az asztal alatt azon gondolkodtam, mit ér ez
a porlasztás vagy a sugárzás ellen.
De egye kutya!
Csináltuk a gyakorlatokat.
Másrészről ott volt az optimista jövőkép is.
Megcéloztuk a holdat és a világűrt.
Bódító volt a jövő ígérete
és a gondolat, hogy a tudomány és a technológia végül mindent megold.
És legfőképp a NASA testesítette meg ezeket a pozitív érzéseket,
és persze maguk az asztronauták.
Ma is kívülről fújom az eredeti Mercury-űrhajósok nevét:
John Glenn, Scott Carpenter, Alan Shepard,
Walter Schirra, Gordon Cooper,
Gus Grissom, Deke Slayton.
Aztán az apollósok lettek ismertek:
Pete Conrad, Neil Armstrong, Buzz Aldrin,
Michael Collins, Frank Borman,
James Lovell, Gene Cernan,
John Young, Alan Bean.
A legbátrabbak, a legjobbak.
A CBS különkiadását látják.
Amerika első három Apollo-űrhajósa életét veszítette a tűzben,
ami kora este tört ki a holdkomp indítótesztje során…
Mikor Gus Grissom, Roger Chaffee és Ed White meghalt a tesztelés során,
emlékszem, anyám sírt.
A sulinkat már a tragédia előtt Ed White-ról nevezték el.
Utána afféle emlékiskola lett.
De a világ változott, és az is, ahogy magunkat láttuk benne.
Mikor az Apollo–8 szenteste lekapta a híres földkeltét a hold felett,
a földlakók egy új perspektívát ismertek meg.
Mind együtt voltunk ezen az űrben lebegő, kék golyón.
Azt mondták, az emberiség hamarosan teljes mértékben megérti, mit jelent ez,
és akkor szemléletváltás következik be, és nem lesz több háború.
És a kék golyónak azon a részén, ahol mi voltunk, bármerre is néztünk,
minden a NASA-ra és az űrprogramra emlékeztetett minket.
A játszóterünkön volt egy rakétacsúszda, amit vezetni lehetett.
Mindenki tudta, hogy a rakéta nem kormánykerekes, de nem számított.
Az űrverseny mindent áthatott a kultúránkban.
Mindenhova befészkelte magát.
Még a hirdetésekbe is, bármennyire is nevetségesen hangzott.
Üdv! Rakéta Sam vagyok!
A holdra törünk az éteri megtakarításokkal!
Ahogy közelebb érnek a holdhoz, úgy esnek az áraink.
Mindennel kereskedünk.
Használt űrhajóval, holdkomppal, még használt autóval is!
A kilövésekkor a suliban mindig ugyanaz volt a forgatókönyv.
A tanár bekapcsolt egy televíziót.
Öt percig figyeltük az űrhajót a kilövőpályán,
majd az utolsó tíz másodpercben együtt számoltunk vissza a tv-vel.
Tíz, kilenc, nyolc,
hét, hat, öt, négy,
három, kettő, egy, kilövés!
Megtörtént a kilövés.
Majd figyeltük, ahogy a rakéta felszáll az égre.
A fizikaóra nagyon izgalmas volt, mert a jelenünkről szólt.
Csillagászatról, kozmológiáról és az Apollo-programról.
Amíg Edwin Hubble 1922-ben meg nem cáfolta,
az emberek azt hitték, az univerzumot csupán a mi galaxisunk teszi ki.
Már tudjuk, hogy a miénk csupán egy a százmilliárd galaxisból.
Jelenleg nincs bizonyítékunk más naprendszerekről,
melyek távoli csillagok vagy bolygók körül keringenek.
De annak esélye, hogy csak a mi kilenc bolygónk létezik,
és hogy csak nálunk van élet,
számításaink szerint egy a tízmilliárd billióhoz.
Igen, bármi is ment végbe a naprendszerünk kialakulásakor,
az kétségkívül máshol is végbemegy. Igaz?
Mindenhol ugyanolyanok a körülmények, az anyag, a gravitáció.
Más szóval: kizárt, hogy egyedül legyünk.
Csak idő kérdése, hogy összefussunk
az univerzum más részein élő lényekkel, ha ugyan még nem történt meg.
MOZI - 2001: ŰRODÜSSZEIA A MAJMOK BOLYGÓJA
A 2001: Űrodüsszeiában már a Jupiteren túlra is elértünk,
és nem volt kétséges, hogy tényleg eljutunk oda.
Engem annyira elbűvölt a film,
hogy boldog-boldogtalannak a mélyebb jelentését magyaráztam.
Ahogy elhalad a Jupiter mellett,
egy elképesztő időhurkon megy keresztül.
Vakító fények villognak,
aztán hirtelen a régi szobájába kerül,
és öregember lesz.
Majd meglátja a fekete táblát,
amit a Jupiteren is látott,
a halálos ágyának a lábánál.
Vagy mégsem az?
Megpróbálja elérni, megérinteni,
aztán egy babává változik, aki még meg sem született!
Vissza!
Mint mondtam, körülvett minket a téma.
Azt mondták, a mi korosztályunk
nászútra is elmehet majd a holdra.
És az évszázad végére
egy féléves Mars -útra is befizethetünk.
Olyan közelinek tűnt mindez!
Az asztronauták szó szerint a fejünk felett lebegtek,
hisz az Ellington Légibázis a közelünkben volt.
Megszokott volt, hogy hirtelen elhúztak alacsonyan az égen,
láttuk a gép húzta csíkot, majd hirtelen eltűntek,
aztán hallottuk a hangrobbanást, hisz átlépték a hangsebességet.
A suliból általában hazasiettünk, hogy a Sötét árnyak sorozatot nézzük,
amire akkoriban rákattantunk.
Bizarr és ijesztő történet volt
egy tengerparti kastélyban élő régi arisztokrata családról
és egy időtlen vámpírról, Barnabas Collinsról.
Már a tv-vel is hadakozni kellett.
Nehéz volt jelet fogni az antennákkal, amikor mindössze három nagy csatorna volt.
De a családunkban még területi harcokra is sor került,
és sokszor a testünkkel védtük a műsort a következő fél órára.
Esténként megannyi remek műsor ment.
Nehéz volt választani, de mindig megérte.
The Beverly Hillbillies,
Gunsmoke,
My Three Sons,
The Munsters, Bonanza,
Bewitched,
Star Trek,
Adam-12, A balfácán,
Gomer Pyle, Batman, Gilligan's Island, Flipper,
Petticoat Junction, Andy Griffith, Jeannie, a háziszellem, Addams család,
Dick Van Dyke, The Green Hornet, McHale's Navy, Mission: Impossible,
Green Acres, Hogan's Heroes,
Dragnet és Hawaii Five-0, hogy csak párat említsek.
És voltak műsorok, amik csak egy évadot éltek meg,
és rajtam kívül mindenki elfelejtette őket.
Az Időalagútban két tudós az idő rabja lesz,
és a múlt döntő pillanataiba csöppennek.
A Titanic, Little Bighorn, a Ford Színház.
És ott volt az It's About Time,
egy vígjátéksorozat két űrhajósról, akik hazatérésükkor az idő rabjai lesznek,
és az őskorba kerülnek, ősemberek és dinók közé.
- Elhiszem! - Igen!
Ekkor indult be az a fajta tartalomsugárzás,
hogy egy kicsit korábbi műsorok is mentek folyamatosan.
És késő este még ment az Alkonyzóna.
Amikor még kicsi és tudatlan voltam,
úgy hívtam: Az ijesztő lebegő szemgolyós sorozat.
Az észlelés kiterjedése.
Az elme kiterjedése.
Most belép az árnyék és a felszín, a dolgok és ötletek mezsgyéjének világába.
Na és a vasárnap reggelek.
Korán keltünk, és a tv tesztmintáját néztük,
míg vártuk, hogy elkezdődjön a móka.
Szombat esténként volt egy helyi műsor, a Weird,
ami ijesztő tereminzenével kezdődött.
Üdv a bizarr filmek világában!
Olyanok mentek rajta, mint Az 50 láb magas nő támadása,
A hihetetlenül zsugorodó ember,
A lény, a Beginning of the End,
A massza
és a Matango.
Minden, ami atombombás mutációhoz kötött.
- Ezzel véget ér mai műsorunk. - Jó éjt!
A nemzeti himnusz következik.
Úgy éjfélkor ért véget a műsor, és a csatornák leálltak.
Kapcsolj ki mindent!
Suliidőszakban vasárnap esténként rettegés telepedett ránk.
A The Wonderful World of Color, mielőtt a Disney átnevezte volna,
melankolikus hangulatot árasztott.
Másnap reggel suli, szóval bármennyire is jó volt a műsor,
lassan véget ért a hétvégi szabadság és móka.
Évente egyszer
különleges műsorszámként leadták az Óz, a csodák csodáját.
Mind összegyűltünk, hogy megnézzük.
Nemsokára színes lesz, és…
Több volt egy egyszerű filmnél.
A színes tv előtt minden fekete-fehér volt,
még Óz is.
De a tv típusától függetlenül
a repülő majmok megviselték Stephanie-t:
vagy elbújt, vagy kiment.
A vietnámi háború minden este szerepelt a hírekben,
és mindenhová utat tört magának.
A parancsnokság szerint 148 amerikai esett el a múlt héten…
Gyerekfejjel ez zavaros volt. A felnőttek bűntudatot keltettek bennünk.
Egyetek meg mindent! Vietnámban éheznek a gyerekek.
Háborúztunk velük, bombáztuk őket, mégis törődtünk az éhező gyerekeikkel?
HOUSTONBÓL VIETNÁMBA
Ide!
Passzolj!
Attól volt tökéletes környék a miénk, hogy sok fiatal család lakott a közelben.
Mindig tudtunk játszani.
Játszottunk mi mások háza előtt, az utcán,
vagy néhány esetben
elmentünk az építkezések mögé,
ahol volt egy nagy szabad terület egy víztisztítóval.
Csatorna parknak hívtuk.
Greggel kitaláltunk egy baseballjátékot, amit esőben és sötétben
játszhattunk a garázsban.
Az Astros szupersztárja, Jim Wynn készül az ütésre.
Hazafutás!
Játékágyú!
A talajjal párhuzamos ütéstől kipörög az eredményjelző!
Válogatott baseballkártyákból volt csapatunk,
és minden út egy saját bajnoksághoz vezetett.
Ez még a forradalmi habszivacs labdák előtt történt.
Néha tisztogató bunyó is előfordult.
Boog Powell következik!
Elég volt!
Támadás!
Sose feledem a srácokat a környékről.
Ott volt Larry, akinek súlyos bőrgombája volt.
Valamelyikünknek mindig be volt gipszelve valamije.
Ott volt Byron, a NASA egyik tudósának fia,
a helyi piromániás kölyök,
aki mindig rakétához hasonló szerkezeteket épített.
Néha szöcskét tett a pilótaülésbe.
Három, kettő, egy!
Ó, Susannah
Miért nem sírsz értem…
Aztán ott volt a bajkeverő Tony, a szellemes nagyokos.
…bendzsó a térdemen
A profizmusa az iskolai dalok átköltésében mutatkozott meg.
A hagyományos szövegeket mocskosakra cserélte.
Az öreg Dan Tucker nagy ember volt
Arcot is serpenyőben mosott
A fésűje nem volt más, mint egy kocsikerék
Fogfájás vitte el, és a…
Herék!
Stan, Tony,
álljatok ki a folyosóra!
A gyereklét egyik hátránya az volt,
hogy jó ötletnek tartották állatként nevelni a gyerekeket,
és folyton emlékeztettek minket, hogy mi a helytelen viselkedés.
Egyetlen baklövés elég volt a veréshez, amit bármelyik felnőtt ránk mérhetett.
Szülők, igazgatók, edzők,
még a barátaid szülei is, akik simán elverték egymás gyerekeit.
De a mi igazgatónknál senki se volt ijesztőbb,
ő maga volt a kaszás,
Mr. Cowan.
Fenyítés miatt álltok kint?
Már megint.
Kövessetek!
- Ne! - Jól van. Menj vissza az osztályba!
Tony, Stan,
gyertek be!
Végül is a korhoz illett. Az élet olcsóbb volt.
Feláldozhatóak voltunk, és senki se foglalkozott igazán a biztonsággal.
Itt például 110-zel hajtottunk a sztrádán,
és mi, gyerekek a platón ültünk a tengerpartig.
Senki se gondolt bele,
hogy elég egyetlen ütközés vagy borulás, és már meg is haltunk.
A medencénél kapott jégkrém is katasztrófát okozhatott.
A fagyasztás módja miatt szárazjég lett belőlük,
és a nyelvünkhöz ragadtak.
A szomszéd medencéjét rendszerint túlklórozták,
és szinte szétégette a szemünket.
Akkor még nem tökéletesítették a vegyszereket,
és meg se fordult a fejükben, hogy bármi is veszélyes lehet.
Mi voltunk az utolsó vagy az előtti generáció,
akik azt hitték, bulis üldözni a szúnyogirtót pöfögtető kocsikat.
Arra is szokványos volt hazatérni,
hogy idegméreggel befújták az egész házat,
hogy kinyírjanak pár eltévedt csótányt.
És figyeljétek az edzőm egyedi motivációs technikáját!
A játékban elkövetett minden hibáért
három csapattárs elé kellett állnunk,
akik kivégzőosztagként labdával soroztak meg.
Én próbáltam elkapni a legpontosabb dobó labdáját,
kikerültem egyet, és reméltem, hogy a másik elhibázza.
Így még túl is lehetett élni.
Igen. A sok móka ellenére úgy tűnt,
egy karnyújtásnyira van a büntetés, a fájdalom, a sérülés.
Mint az Adj, király, katonát!-nál.
Szakíts, ha bírsz! Stan jöjjön!
Szakíts, ha bírsz! Ronnie jöjjön!
Addig játszottuk ezeket, amíg baleset nem történt.
Aztán egy új érettségi szintre léptünk,
és ideje volt a régi helyett új játékot találni.
Ha nem labdajátékot játszottunk, akkor bringával indultunk kalandozni.
Profik lettünk bicikliszerelésben,
főleg a defektek javításában.
És úgy éreztük, minden hosszabb kocsiút
maga után vonta a kerékcserét.
Talán azért, mert még nem voltak acélbetétes gumik,
és nem voltak elég strapabírók,
vagy mert apu előszeretettel vett használt kerekeket.
Gondoltál már arra, hogy újat vegyél?
Akkor nem illene a többihez, és az furcsa lenne, Steven.
Mindenféléket játszottunk, a résztvevőktől függően.
Ha sok volt a lány, vagyis ott voltak a fiúk lánytestvérei,
akkor a Szoborgyártó nevű játék ment.
Vigyázz!
Itt azt kellett megmondanod, milyen szobor lettél.
Palacsinta.
Főnixmadár.
Hullám.
Asztronauta.
Esténként bent játszottunk,
vagy a hátsó teraszon.
Megannyi klasszikus társasjáték.
Öt, hat, hét…
Amikor a szüleink áthívtak hozzánk más családokat vendégségbe,
más játékok is előkerültek, például az almahalászat.
Figyelj, és tanulj!
Új világrekord lesz.
Három, kettő, egy!
Greg kitalált egy bombabiztos módszert a győzelemre.
Annyira tökélyre vitte a dolgot, hogy inkább leálltunk a játékkal.
Így kell ezt csinálni!
Bár a három nővéremmel sokat civakodtunk,
azért időnként jól jártunk velük.
Vicky a Baskin-Robbinsban kapott munkát, a legendás fagyizóban,
ahol elképesztő módon 31 íz volt, és műszakonként két ingyenfagyi járt.
Én egy banános-diós karamellát kérnék.
Jó választás.
Az első két-három hónapban persze ő ette meg őket.
De aztán megunta, és elkezdte elosztogatni,
így oda kellett érnünk a munkaidő végére.
Köszi.
Meg kell kérdeznem, melyik ízért cserébe viszel haza?
Csak…
Nyugodtan kimondhatod.
Vanília.
- Vanília? - Igen, az.
- Vanília? - Igen.
- Az összes íz közül azt… - Igen.
Add már!
Oké.
Rendben.
Nem tudom, volt-e olyan, hogy Steve ne vaníliát kért volna.
Kár volt azokért az egzotikus ízekért,
de tiszteltem az elégedettségét és a következetességét.
A nővéreim döntötték el, milyen zene szóljon otthon,
és eléggé szerteágazó volt az ízlésük.
A legfiatalabb, Stephanie a slágereket szerette.
Emlékszem, a The Archies „Sugar Sugar” című dalát hallgatta
újra és újra.
A banda képregényfigurákból állt,
de így is összehozták 1969 legnagyobb slágerét.
Jól van.
Utolsó, oké?
- Rendben. - Elég ebből!
A középső nővérem, Jana a The Monkeest szerette, és ahogy belegondolok,
minden cuki fiúbandát.
Nekem, mondhatni, érett ízlésem volt.
Például Herb Alpertet szerettem.
Vagy legalábbis egy bizonyos albumborítóját.
Vickynek volt a legmenőbb zenei ízlése,
és boldogan világosított fel minket a számok mély értelméről.
Ott rejtőzik az igazi jelentés,
csak meg kell fejtenünk. „Lucy in the Sky with Diamonds”.
LSD.
Ott van azoknak, akik képben vannak, de a nyárspolgárok nem értik.
Istenem! Kapcsold ki!
- Jaj, ne! - Oké.
Jaj, Jana!
Jana mindig balszerencsés volt.
Nála kellett először sebet varrni, az ő csontja tört el először.
Folyton baja esett.
És úgy tűnt, macerás lánynak lenni.
Akkoriban mindenki egyenes hajat akart,
de a párás houstoni levegő ezt megnehezítette.
Akkor még nem volt se hajápolás, se hajszárító.
A hajcsavarók olyan kicsik voltak, hogy konzervdobozt használtak.
A nővéreim nemcsak találékonyabbak, de drámaibbak is voltak.
Ouija, velünk vagy?
IGEN - OUIJA - NEM
- Igen! - Istenkém!
Ez jó.
Belém zúgott Robert?
Igen!
Steve, Greg és köztem volt egy megállapodás,
hogy az igazi nő Raquel Welch,
aki ilyen filmekben játszott: Egymillió évvel ezelőtt,
Fantasztikus utazás és Bandolero.
Steve asztala alatt volt egy köteg Playboy.
Sose jöttünk rá, melyik nővérem buktatott le minket.
A rádióból folyton a slágerek szóltak.
Az „In the Year 2525” volt az egyik kedvencem a negatív jövőképével.
Sok lányt ismertem, akinek a neve dalcímben szerepelt.
Egy ismert szám volt egy srác nevével, de őt Sue-nak hívták.
Vérem kihűl, ahogy azt mondom
A nevem Sue
Na mizu ?
Most meghalsz…
Főleg a vége tetszett, ahol kisípoltak egy káromkodást.
Sóder a zsigerbe Köpet a szemedbe
Mert én vagyok a ***, aki Sue-nak nevezett el
Megemlítendő, hogy akkor élte virágkorát a telefonbetyárkodás,
még jóval a híváskijelzés előtt.
Az egyszerűbbektől…
Önnek megy a hűtője?
Akkor szaladjon utána!
…a kifinomultabbakig.
Üdv! Tommy O vagyok a KRB-től, és ez a Nevezd meg!
Kivel beszélek?
Marta vagyok.
Marta? Szerencsés napod van ma, Marta!
A nyereményünk 285 dollár,
ami a tiéd, ha megnevezed a dalt,
amiből öt másodpercet fogsz hallani.
Készen állsz?
Azt hiszem.
Nevezd meg!
Meg tudod nevezni a dalt, Marta?
Ez a „Wichita Lineman”?
A „Wichita Lineman”! Tiéd a főnyeremény!
Vedd fel, Jana! Szólj, hogy eszünk!
- Ki lehet? - Modortalan.
Nálunk apu fogadta a hívásokat,
mikor minket hívogatott egy telefonbetyár.
Megint ő az.
Most megkapja a kis szaros.
Igen?
Jaj, ez érdekes.
Most nagyon figyelj!
Apu!
Ez berepeszthette a dobhártyáját.
Emlékszem, kicsit meg is sajnáltam a telefonbetyárt.
Túl nagy büntetést kapott.
Mikor nem játszottunk a baseballcsapatban, a pályán lógtunk, a játékot néztük,
és lazultunk, meg a labdát szedegettük össze.
Hozd vissza a labdát, és ingyen kapsz jégkását!
- Epreset kérnék. - Egy labdát kérnék érte.
Én egy mogyoróvajas kókuszrudat kérnék.
Ez a tiéd.
Ez meg a tiéd.
Köszönjük.
A szemét felszedéséért is ingyenjégkása járt.
Bízom Istenben. Szeretem hazámat, és tisztelem a törvényeit.
Tisztán játszom, a győzelemre törekszem.
De akár nyerek, akár veszítek, a legjobbat nyújtom.
Most nézzétek a középpályán lévő zászlót, míg a himnusz szól!
Annyira megindított az ifis fogadalom és a nemzeti himnusz,
hogy nem számított, nyerünk vagy veszítünk.
Ez az érzés általában úgy az első ütésig tartott.
De a legjobb bébiszitter három film megnézése volt a Majesticben,
ami a flancos név ellenére lepukkant volt.
Az egyik ilyen trióban volt egy Visszaszámlálás című sci-fi.
A filmben eljutunk a holdra,
de látjuk, hogy a ruszkik is megcsinálták,
csak persze belehaltak a leszállásba.
Gesztusként az amerikaiak kitűzik az amerikai és a szovjet zászlót is.
Őrült egy világ!
A másik kettő ijesztő film volt.
A The Frozen Dead címűben
egy őrült náci tudós fel akar éleszteni pár megfagyott náci vezetőt.
Az It! című filmben
egy őrült múzeumi segéd, akit Roddy McDowall játszott,
egy 16. századi gólemet hív életre a szájába tett tekerccsel.
A prófécia szerint elpusztíthatatlan,
és sok gyilkosságban és pusztításban segít neki.
Öld meg!
A film azzal ér véget, hogy a gólem a tengerbe sétál.
Akkor nem sok folytatás volt,
szóval amennyire én tudom, a gólem nem sétált ki onnan.
Sose feledem a szüleim szilveszteri buliját,
hisz akkor léptünk át a sorsdöntő 1969-be.
A felnőttek bent buliztak.
Mi a legtöbben a hátsó kertben voltunk, és római gyertyával csatáztunk.
És Byron piromániája
új magaslatokba tört egy nagy darab ereszcsatornával,
egy kis robbanással
és az égbe repülő lángoló softball-lal.
Készen álltok a visszaszámlálásra?
Oké. Mehet.
Tíz, kilenc,
nyolc, hét,
hat,
öt, négy,
három, kettő, egy.
Boldog új évet!
És itt akár vissza is kanyarodhatunk oda, ahol félbehagytuk.
Jól van, nevessetek csak!
De ők ezt mondták:
Szép volt, Stan! Nem ájultál el.
A hányással ne törődj!
John Glenntől Neil Armstrongig mindenki rókázott.
Legalábbis először.
Szóval, míg a gyerekkorom átlagos volt,
a NASA-nál töltött időm nem volt az.
Elég intenzív volt a kiképzés.
Ezt komolyan Róka Üstökösnek hívták.
Tetszett az 1/6-os gravitáció,
de mintha egy új testet kellett volna kezelnem.
És sok házim is volt. Nem volt izgalmas, de szükséges volt, azt hiszem.
A víz alatti kiképzést Buzz Aldrin találta fel a bebukott Gemini-űrséta után.
Egész félelmetes volt.
Túlélőhelyzeteket is biztosítottak.
Kiképeztek a biztonság kedvéért.
Volt dzsungelben rekedés és sivatagi slattyogás is.
Fontos volt, hogy az ejtőernyőből védőruhát tudjak készíteni.
Arra gondoltam, ha ez a sorsom,
ez lesz a legkisebb gondom, mint az egyik Alkonyzóna-részben.
A kiképzés után gyorstalpalót kaptam…
Bár ez nem jó megnevezés az űrhajózásra.
Megtanultam, hogy kell repülni azon, amit titkosan úgy neveztek: Apollo–10,5.
Még bekötött szemmel is tudnom kellett irányítani.
Magasság?
Megvan.
Visszaszámláló?
- Megvan. - Hőmérséklet?
Megvan.
Szimuláció is volt,
de az 1/6 gravitáció melletti landolás kipróbálására
ott volt ez a monstrum.
A holdra szállásra kiképző jármű,
avagy HKJ.
Neil Armstrong majdnem belehalt, mikor ezzel landolt.
Másodpercekkel a becsapódás és robbanás előtt jutott ki,
majd lazán elment ebédelni.
Igen, Neil ilyen volt. A nyugalom szobra.
Miután mindent megtanultam a gépről, jöhetett az integrált szimuláció.
Kranz, Bostick és mások az irányítóközpontban voltak,
én a szimulátorban,
és mindannyiunkat értékeltek a szimulációellenőrök.
Az ominózus hangok a tükör mögött.
Szivárgás a CSM-meghajtásnál.
S-IVB-hajtómű leállt a megszakításkor. Átfedés.
Mi csak „szimgóréknak” hívtuk őket.
A központ sötét üvege mögött ültek,
és a lehető legördögibb helyzeteket agyalták ki.
Hogy bármi is történjen az űrben, készen álljunk rá.
A Gemini-programnál az egyik ellenőr szívrohamot színlelt,
hogy lássák a többiek reakcióját.
Mindenki utálta őket.
Jó, utolsó szimuláció.
Csináljuk rendesen, szálljunk le, aztán vége mára.
Talán még belefér pár sör a Singing Wheelben.
Nos, neked kóla, Stan.
Ivólé is jó lesz, központ.
Rendben, mehet az ereszkedés.
Oké. Hajtóműindítás, 10% tolóerő.
Jónak tűnik.
Teljes gőzzel előre!
Teljes gőz.
Ezer láb.
Egy 1201-es riasztást kaptam.
- 1201? Bales, az meg mi a fene? - Várj!
Hétszázötven láb.
„Túlterhelés. Akadozik a rendszer.”
Minden jónak tűnik.
Jack, mi folyik itt?
Mentőriasztás. A komputer túlterhelődött.
Ötszáz láb. Itt minden rendben.
Négyszáz láb.
Várjunk!
1202-es riasztás!
1202-es?
Nem látok problémát, de ez nem jó hír.
Fújjuk le!
Gond van a komputerrel. Lefújjuk.
Lefújjuk a repülést?
- Lefújjuk. - Fenébe! Leállunk!
Hiba volt leállni!
Ha ismernék a kézikönyvet,
folytatták volna a landolást!
Ehelyett az asztronauták
fülüket-farkukat behúzva térnek vissza,
egymilliárd dollár adó vész kárba,
és páholyból nézhetjük az oroszokat,
ahogy augusztusban kitűzik a zászlót!
Most örülnek?
Mire ténylegesen fent voltam a kilövéshez,
nyugodt voltam, mert úgy éreztem, ez már megtörtént.
Belerázódtam. Idegesség helyett inkább izgatott voltam.
És talán túl nyugodt.
Stan, készen állsz?
Készen.
Szóval irány a hold, aztán vissza.
Gond nélkül beindult az Apollo–10,5 titkos küldetése.
De aztán mintha meg se történt volna.
Se címlap, se parádé. Nem szóltam senkinek, a családomnak se.
Az Apollo–11 július 16-án felszállt, és négy nap múlva leszállt a holdra.
Én is a tv-ben néztem, mint mindenki más.
De számomra olyan volt, mint egy álom.
Én voltam az egyetlen földlakó, aki tudta, milyen.
Mintha ott lettem volna velük.
De nem voltam.
Otthon voltam.
Látod a Saturn V-öt?
Huntsville-ben, ahol készült, uszályhajóra rakják.
Felmegy Tennesseebe és Ohióba, majd le a Mississippin.
Áthalad a Mexikói-öblön, megkerüli Floridát,
és a Kennedy Légibázison köt ki.
Természetesen, ha ide érkezne, az öbölnél jobbra kéne menni,
aztán a Galveston-öböl következne, majd a Clear-tó,
és csak át kéne sétálnunk az úton, hogy felvegyük.
És mindezt te intézed?
Ha ez nem szállítmányozás, nem tudom, mi az.
…keleti idő szerint. A hatalmas, 36 emeletes jármű…
De nem, zömmel Kyle intézi Floridában.
Harmincnégy perc van vissza, ha minden jól megy.
A jelentés szerint az űrhajósok strammak,
és várják az Apollo–11 kilövését.
Az űrhajó rendszerei
tökéletesen működnek a végső ellenőrzéskor.
Az idő jó,
és úgy tűnik, azért keltünk fel ma reggel,
hogy egy nagy kaland során végre a holdra szálljunk.
Ideges vagy?
- Nem igazán. - Miért lenne apu ideges?
Nem vagyok az!
Nos, édesem, apád is részese ennek.
Ahogy sokan mások is.
…nem igazán lehet ezt szavakkal kifejezni.
Hogy mondhatnánk ezután, hogy „magasan az égben”?
„A határ a csillagos ég.” Tényleg?
Ön szerint furcsa és távoli a hold?
Nem igazán. A holdnál messzibb dolgok is vannak.
Most már a következő dolgon gondolkodom. A Marson, és ami azon túl van.
A Marson és azon túl? Még a holdra se jutottunk fel!
De gondolom, ilyenek a sci-fi-írók.
A holdon meglepetések várnak.
Ha nem is ezen az úton, egyszer majd biztosan.
Nem is tudom, talán egy nagy, fekete monolit vár ránk.
Ez utalás a 2001…
Stan! Gyere már! Mindjárt felszállnak!
A hajtóművek
összességében megegyeznek 543 vadászgép lóerejével.
2 568 000 kilogramm üzemanyagot égetnek el,
ami 98 vasúti tartálykocsival ér fel,
vagy egy kisváros víztartályával.
Az indítórakéta annyit nyom, mint a Nautilus tengeralattjáró.
Kilövéskor a zajszint felmegy 120 decibelre,
mintha nyolcmillió hifi szólna egyszerre.
Irányítók, visszajelzésre várunk.
- Irányítók! - Mehet.
- RETRO! - Mehet.
- FIDO! - Mehet.
- Vezérlés! - Mehet.
- Telcom! - Mehet.
- GNC! - Mehet.
- Repülőorvos! - Mehet.
CapCom, folytathatjuk.
Még 60 másodperc van hátra.
A ma esti jelentés alapján minden rendben. Még 25 másodperc.
- Félre! Útban van a fejed. - Húsz másodperc.
Igen, rajta!
Még 15 másodperc.
- Belső irányítás. - Lejjebb!
Tizenkettő, tizenegy.
Tíz, kilenc. Gyújtási folyamat indítása.
Hat, öt,
négy, három,
kettő, egy.
Zéró. Hajtóművek beindítva.
Kilövés.
Megtörtént a kilövés.
Az épület rázkódik.
Már megszoktuk ezt a remegést.
Micsoda pillanat! Az ember a hold felé tart.
Jónak tűnik. Pont középen van.
Eddig jó a röppálya, nem igaz, Wally?
Nagyon jó.
Egy mérföld.
Három-négy mérföld.
2408 kilométer per óra.
Minden a helyén.
- Még látod? - Igen.
Oké.
Első leválasztás.
Minden rendben.
Eláruljak valamit? Ez a csodás bikini egy papírgyár terméke.
Fantasztikus az anyaga!
Egyvalamiben hasonlít a papírra: olyan olcsó, hogy el is dobhatod.
Hűha!
Ha már itt tartunk,
dolgom van.
Ez a kávé.
Nem érdekli, hogy máshogy néz ki.
A kávé így…
Itt Jethro Bodine. Telepatikusan hívom az űrlényeket.
Biztos egy nagy koponyát kerestek,
hogy a Vénuszra vagy a Marsra vigyétek…
Biztosan marslakók!
- Mit mondanak? - Várjunk csak!
Mi a frász? Jethro?
Hol a tudósítás?
A harmadik szakasz…
Ne már! Ez történelmi nap.
…még 47 másodperc a gyorsulásig…
Történelmileg unalmas nap.
- Hogyan? - …a hold felé tartva.
Semmi.
28 530 kilométer per óra.
Az égés szépen megy.
A gyújtás a kellő időben következett be.
A teljes tolóerőt monitorozták.
A telemetria és a radarkövetés megfelelő.
A sebesség átlépte a 39 000 km/h-t.
Magasság: hét tengeri mérföld.
Kijutottál a keringési pályából.
Probléma van az Apollo–11 emelkedésével.
Egy hajtómű leállt. Semmi hír az űrhajóról.
Ezek a percek nagyon aggasztóak.
Apollo–10,5, itt Houston. Veszed?
Vettem, Houston. Itt az Apollo–10,5.
Eszméletlen utazás volt.
Vettem, Apollo–10,5. Továbbítjuk.
Úgy tűnik, célirányban vagy.
Hát így kezdődött a holdutazásom.
Bár 12 000 km/h-val haladtam,
az egészet egy hosszú, három és fél napos útnak éreztem.
Három. Kettő…
Természetesen folytatódott a tudósítás,
és egyre többen találgatták, hogy mi lesz pár nap múlva.
De egy pár napos holdutazás hosszú idő.
- És nyár volt. - A Sötét árnyak nélkülünk kezdődik el!
Hali! Majd holnap.
Emlékszem, este autósmoziba mentünk.
Apu persze takarékoskodott.
Négy felnőtt. Ketten hátul
12 éven aluli gyerekek,
szóval nekik, ugye, ingyenes.
Oké. Hat dollár lesz.
Arra mérget vehetsz.
Gyerünk!
Egek!
- A pokol tornácánt nézzük! - Nem fogjátok azt nézni!
- John Wayne szerepel benne! - A Robinson családot!
Te maradj itt, és nézd a Robinson családot!
Mi a másikat nézzük meg.
- Oké. - Legyen!
Itt a Pancser a Vadnyugaton megy, oldalt a Robinson család.
A végén gyertek vissza!
- Oké, apu! - Oké!
- Mit mondott? - A végén vissza!
Köszönöm.
Várj! Helyezkedjünk el!
Ez az! Ez nagyon jó.
Mindig klassz volt csellengeni.
Smacizó párokat kerestünk.
Leginkább az árulta el őket, hogy a féklámpa ki-be kapcsolt.
Ez volt a gyerekkorom utolsó szakasza, mikor a kocsiban alvás kényelmét élveztem.
Kidőlhettem, hisz tudtam, hogy minden rendben lesz.
Másnap reggel pedig az ágyamban ébredtem.
Az űrben kicsit magányosabb volt.
Másnap a tengerpartra mentünk a barátunk pick-upjával.
Úgy egyórás volt az út.
Galveston, ó, Galveston! Csak ezt az egy strandot ismertük.
De mindig klassz volt. A kocsik és homokszemcsés hot dogok dacára is!
Bizonyos fokig már a vízbe menetel is életveszélyes volt,
mert a fenékáramlás lehúzhatott a víz alá,
hogy valahol Louisianában köpjön ki.
Ha ezt megúsztuk,
mindenhol csípésre kész medúzák úszkáltak,
és kacsakagylók is kiálltak a vízből, készen arra, hogy szétszabdaljanak.
Úgy tűnt, folyton kifolyt az olaj
valahol a Mexikói-öbölnél, és kis kátránygolyókat hagyott mindenütt.
A nap végén
benzinnel mostuk le fekete lábunkat.
A holdküldetés miatt akkoriban
csupa klasszikus sci-fi ment a tv-ben.
A legemlékezetesebb az 1950-es Irány a Hold! volt Robert Heinleintől,
ami 20 évvel korábban
számos dolgot megjósolt az 1969-es történésekből.
Bámulatos, hogy annyi minden bejött.
Az első sikertelen kilövés.
Egy texasi követeli: itt építsék meg.
Annyit mondanék: jobb, ha Texasban építik meg.
A gravitációs erő.
A súlytalanság.
A föld képe.
- Mit művelsz? - Mit művelsz?
Janis Joplin lesz a Dick Cavettben.
Még nincs vége a filmnek!
Egész este ültetek a tv-n. Most mi jövünk.
Feltüzelhetlek, gyermekem?
Morrisont idézted. A kedvenc énekesem, tudtad?
- Ezek szerint nem. - Hát nem.
Én is magam ellen fogadtam volna…
Stan!
Ne!
Ténylegesen a zene mélyére kell hatolni, el kell merülni benne,
nem csak fisztulázni, mint sok énekesnő teszi.
Szerintem ők csak felszínesen sipítoznak,
nem merülnek el igazán a zenében. Passz.
Ez nekem kielégítő válasz.
A következő nap jó részében, mint oly sok más meleg nyári napon,
a medencénél voltunk.
Spéci kunsztjaink voltak.
Én tökéletesítettem a bicskát,
az ágyúgolyót és a kevésbé híres prédikátori széket.
Greg remek saját ugrásokat talált ki.
De a nap fénypontja a chipses pite volt ebédre:
kibontottunk egy zacskó chipset,
és összekevertük csilivel.
Mire hold körüli pályára álltam,
3680 km/h-val utaztam az égitest körül, amire még sosem tette lábát ember.
Lenéztem, miközben elhaladtam a Nyugalom tengere fölött.
Nekem nem tűnt nyugodtnak.
Hol a pokolban fogok leszállni?
Üdv! Johnny Cash vagyok.
A medencétől visszaérve este a The Johnny Cash Show-t néztük.
Hölgyeim és uraim, a The Monkees!
- Ők azok! - Istenem!
Davy annyira cuki!
Siettünk, mert Stephanie és Jana látni akarta a The Monkeest.
Ott volt Micky, Davy és Mike, de hová tűnt Peter?
Később Joni Mitchell duettezett Johnnyval.
Eszméletlenül érdekes a hangja.
Sokoldalú művésznő. Még fest is.
Aztán eljött a nagy nap. 1969. július 20.
Délutánra tervezték a holdra szállást,
és estére a holdsétát.
De apu meglepett minket valamivel.
Akciós jegyeket kaptunk az AstroWorldbe,
de csak ma érvényesek.
Szóval elmehettek oda,
vagy akár maradhattok is nézni velünk a közvetítést a holdra szállásról.
AstroWorld!
Így nem maradunk le a landolásról?
Későbbi időpontra tervezik a sétát, arra hazaértek.
Mondom, mi legyen. Szavazzunk! Vicky, mi a programod?
Ötig dolgozom.
- Steve? - Van még pár kertem mára.
Érthető.
És ti négyen?
- Ki menne az AstroWorldbe? - Én!
Nem lehetett kihagyni az AstroWorldöt. A legkirályabb hely volt.
Egy hatalmas vidámpark az Astrodome-tól induló autópályával szemben.
Ez volt Houston Disneylandje.
Végtelen kaland és izgalom színtere volt.
Mindenben ott volt az „asztro”. Asztrokerék.
Asztrotű.
Asztroút.
De ott volt a Fekete sárkány is.
A Bambuszcsúszda.
És az Autóverseny.
Az Elveszett világ dzsungelében hajózva aligátorok
és ránk nyilazó őslakosok lestek ránk.
Az volt a stratégiánk, hogy már kapunyitásra odaértünk,
aztán elsprinteltünk a park végébe, az Alpesi szánkóhoz.
Az volt a legnépszerűbb attrakció.
Így több kört is mehettünk,
mielőtt a felgyülemlő sor miatt 45 percet kellett volna várni.
Mámorító volt az út.
Volt ott egy nagy vízesés.
Egy lavinaterem.
Egy visszhangjárat,
amiben később visszahallottuk azt, amit kiabáltunk.
- Üdv a jövőben! - Mindörökre Davy Jones!
Hiányzol!
Üdv a jövőben!
Mindörökre Davy Jones!
Hiányzol!
És mindez elvezetett a nagy fináléhoz.
Csak úgy lazulsz,
majd bekanyarodsz a sarkon, a kocsi lelassul,
és ráeszmélsz,
hogy egy sötét, sejtelmes, bányának tűnő vájat felé tartasz.
És mikor már azt hinnéd, minden rendben…
A förtelmes hóember egy dráma szakos diák lehetett.
Egyszer a cigiszünete közben kaptuk el.
Csaló!
Nemsokára szétkapcsolunk, de később újra jelentkezünk.
Még 40 perc a holdra szállásig,
és még kilenc perc, mire hírt kapunk
a parancsnoki modultól, ami most jön elő
a hold 14. forgásakor.
Ez a landolás nem olyan egyszerű, mint hinnénk.
Elég magas elemek felett kell elrepülni,
hogy egy viszonylag lapos részen le tudjanak szállni.
A legnehezebb, ha ilyen közel kerülnek, de vissza kell fordulni
ennyi munka után.
Talán ez a legnagyobb stressz, ami egy csapatot érhet.
Most fordulnak felső állásba.
ERESZKEDÉS 46 000 LÁB
Előbb visszajelzést kérek.
- Jelentést kérünk. RETRO! - Mehet.
- FIDO! - Mehet.
- Vezérlés! - Mehet.
- Telcom! - Mehet.
- GNC! - Mehet.
- EECOM! - Mehet.
- Folytathatod az ereszkedést. - Minden rendben.
Egy újabb nagy mérföldkő.
Magasság: 40 000 láb.
Riasztást kaptam, 1202-es riasztást.
Vettük, 1202-es riasztás. Folytatjuk.
- Konvergál a Delta-H-n. - Megvan a sebesség.
Mi ez a riasztás, Wally?
Ez nem vészes, csak valami
funkció.
- A komputerek kijelzik. - Delta, minden rendben.
Ez legalább bulisabb a szimulációnál.
Oké, vettem.
Ezen a ponton lefújhatják a landolást.
Már csak percek maradtak.
A jelenlegi sebesség 830 km/h.
Még van landolási radarvezérlés. Oké.
Gyorsan megy le.
Lefelé tartanak, 830 km/h-val.
Magasság: 4200 láb.
Landolhatsz, Sas.
Vettem.
Háromezer láb.
Készen állunk. 2000 láb, 47 fok.
Vettem, Sas. Remek. Folytathatod.
Magasság: 1600 láb.
Ezernégyszáz.
Minden rendben.
Már jó a rálátásuk.
Döntő percek ezek. Lebegni fognak.
De dönteniük kell.
Hétszázötven láb.
Minden rendben.
Ötszáznegyven láb.
- Szépen jönnek az adatok. - Száz láb. Lent 19-nél.
Egy nagy kráter. Nagyon köves.
Nos,
kézi vezérlésre kell kapcsolnod, és neked kell letenned.
- Hatvan másodperc. - Hatvan másodperc.
Fények bekapcsolva. Le kettő és féllel. Előre!
Negyven láb.
Kavarog a por.
Harminc láb.
Növekszik az árnyék.
Minden rendben. Még 15 centi!
Döntsd előre!
- Nincs sík terep? - Nincs.
Üzemanyag: 20 másodpercre sem elég.
Haladok. Jobbra sodródom.
Kontaktfény.
A hajtómű leállt.
Hajtóműkar ki.
- Hajtóműkar ki. - Megérkeztünk.
Megvan a 4-13.
Ember a holdon!
Sas, vétel! Leszálltál?
Houston, itt a Nyugalom bázis.
A Sas leszállt.
Vettem, Nyugalom. Leszálltál.
Pár srác már kezdett kékülni.
De újra lélegzünk. Köszi szépen.
Atyám!
- Egek! - Most elfoglaltak leszünk.
Ez nagyon jó.
Szentséges ég!
Magasan fent voltunk, mikor értesültünk róla.
- Leszálltak! - A holdon vannak!
De klassz! Megcsinálták!
Igen, sikerült!
Megcsinálták!
- Leszálltak a holdra! - Sikerült!
Leszálltak, de senki sem tudta, mikor lépnek ki a holdra,
szóval csak várakoztunk, rátapadva a tv-re.
A The Times tegnap leközölt egy vezércikket, hogy Mr. Nixon ezt arra…
Gyakran elfelejtjük, de akkor sokaknak gondja volt azzal,
hogy mennyibe került a küldetés.
Hogy mi mást lehetne kezdeni a pénzzel, és mit is jelképez ez.
…a 15. századi Spanyolországhoz hasonlóan új világot fedezünk fel.
De érdekelne, hogy ha nem lenne saját inkvizíciónk Vietnámban
az antikommunizmus nagy vallása nevében…
Mit művel ez a tv-ben, ráadásul pont ma?
Ki engedte oda?
Lefogadom, a CBS-nél minden telefon csörög.
Szerintem menő.
Jó a frizuja.
A Kennedy Légibázis környékén tombol a szegénység.
A houstoni központban pedig
az alkalmazottak kevesebb mint 4%-a fekete…
Igaz ez, apu?
Hány fekete srác van az osztályodban? Egy? Persze hogy igaz.
…nyugtalanító.
- Mikor lesz a holdséta? - Igen. Mire várnak?
…ami a tudományt illeti.
A pénzt, amit a holdra szállásra pazaroltak,
a Harlemben és máshol élő szegény feketék etetésére is fordíthatták volna.
Hagyjuk a holdat! Kapjon pénzt Harlem is!
Igaz.
Ahogy dr. Paine mondta a korábbi Apollo-repülésről,
ez a régimódiak győzelme.
Talán kissé ezért is olyan visszataszító…
Az egész napos AstroWorld után nehéz volt ébren maradni,
és követni a közvetítéseket.
Sokat kellett várni, míg az asztronauták beöltöztek,
és megtörtént a nyomáskiegyenlítés.
Átéreztem a kínjaikat.
De az is eszembe jutott, hogy megannyi álom és erőfeszítés
már csak percekre volt a megvalósulástól.
Hékás! Most lépnek ki.
Ez jó.
Nem látja, hová lép. Hátrálva jön ki.
- Nem akarta… - Jól csinálod.
Nem akarta elkapni az oldalát.
A ruha és a hátizsák kényes.
Oké, Houston, a tornácon vagyok.
Vettük, Neil.
Képeket kapunk a tv-n. Még három lépés, majd egy nagy ugrás.
Rendben.
Ott van. Látni a lábát, ahogy lejön.
Neil, látjuk, ahogy lemész a létrán.
A létra lábánál vagyok.
A holdkomp leszállótalpai csak pár centire nyomódtak be,
habár a felszín nagyon finomnak tűnik,
ahogy közeledek hozzá. Mintha por lenne.
Nézzék a képeket!
Most lelépek a holdkompról.
Armstrong a holdra lépett. Neil Armstrong.
Ott van.
A 38 éves amerikai a hold felszínén áll.
Ez az!
Kis lépés egy embernek,
de hatalmas ugrás az emberiségnek.
A felszín finom és porszerű.
A lábammal fel tudom verni.
Rétegekben tapad,
mint a porszerű faszén,
a csizmám talpához és oldalához.
Ilyen nyomot hagy a csizmám
a finom, homokos szemcséken.
Nézzék, hogy ugrál!
Most már kimehetek?
Elég lazára veszi.
Igen.
- Jól szórakozhat, nem? - Oké, így jó lesz.
Készen állsz?
- Csodás látvány. - Ez már valami!
Bámulatos itt a kilátás.
Káprázatos az elhagyatottság.
Kivehetjük a lábnyomokat, amiket az ember hagy a holdon.
Mivel ott nincs légkör, szél vagy eső, ami eltüntethetné őket,
várhatóan elég sokáig meg fognak maradni.
A Columbia a fő antennán.
Vettem. Szépen halad az űrséta. Most állítják fel a zászlót.
Megvan a zászló, és látni a csillagokat és a csíkokat.
Látni a csillagokat és a csíkokat a holdon.
Csodálatos.
Az úgynevezett kenguruugrás.
Kezdenek egész élénkek lenni ott fent.
Nyugalom bázis, itt Houston.
A kamerához állnátok mindketten?
Az Egyesült Államok elnöke
szeretne pár szót mondani nektek. Vége.
Megtiszteltetés lenne.
Az Ovális Irodából hívom önöket telefonon,
és ez bizonyosan minden idők legjelentősebb telefonhívása.
El se tudom mondani, mennyire büszkék vagyunk magukra.
Ez életünk legbüszkébb napja.
Azzal, amit tettek,
a menny az emberek világának része lett.
És míg önök a Nyugalom tengeréből szólnak hozzánk,
mi megkettőzzük itt az erőfeszítéseinket, hogy békét, nyugalmat teremtsünk a földön.
Az emberiség történelmének
egy becses pillanatára
minden ember egyesül a földön.
Egyként büszkék önökre,
és egyként imádkoznak az önök biztonságos hazatéréséért.
Oké. Jó éjt!
Jó éjt, édesem!
Köszönjük, elnök úr…
- Jó éjt, lányok! - Jó éjt!
Jó éjt, bogaraim!
- Jó éjt! Reggel találkozunk. - …nem csimpánzok állnak ott…
- Én is lefekszem. - Rendben.
- Steven! - Hé!
Micsoda napunk volt…
- Hagyd lefeküdni! - Fáradt vagyok.
…ilyen még nem volt.
Ezen a napon a saját szemünk előtt
játszódott le a csoda,
ami egyben az űrtelevíziózás kezdetét is jelenti.
Pompás képeket láthattunk arról, hogy az ember feltérképezi a holdat.
Úgy 400 000 km-ről érkeztek
a hold felszínére,
leszálltak, és megvetették ott a lábukat.
Érdekelne, Eric Sevareid,
hogy mit lehet még hozzátenni.
Egy különös szépséget találtak ott,
amit feltételezésem szerint le sem tudtak írni nekünk.
Ez a szépség talán a jövő nézőinek sem adatik meg.
Több ezer éve álmodik arról az emberiség, hogy eljut a holdra.
Most, látván, hogy megtörtént, tudván, hogy megtörtént,
még mindig álomszerű a dolog.
És valóban az is: egy megvalósult álom.
- Greg! - Igen?
Menj aludni!
Jó éjt!
- Jó éjt! - Jó éjt!
Hűha!
Gratulálok! Nagy vagy.
Ez mindenki érdeme.
Kedves, hogy ezt mondod.
Stan ébren volt az első lépéseknél?
Nem tudom. Kimerítette őket az AstroWorld.
Remélem, elmesélheti az unokáinak, hogy látta az első lépéseket a holdon.
Tudod, milyenek az emlékek.
Ha aludt is, azt fogja hinni, hogy látta.
TÖBB MINT 400 000 EMBER DOLGOZOTT AZ APOLLO-ŰRPROGRAMON
TÖBB MINT 600 MILLIÓ EMBER NÉZTE AZ ELSŐ HOLDSÉTÁT A TV-BEN
1969 ÉS 1972 KÖZÖTT 12 FÉRFI (ÉS EGY GYEREK) JÁRT A HOLDON
SENKI SEM TÉRT ODA VISSZA…
MÉG
A feliratot fordította: Kanizsai László