Downloaded from YTS.MX
Počinje postupak paljenja.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Šest, pet, četiri
tri, dva, jedan, nula.
Svi motori rade.
Polijetanje.
Vrijeme radnje je proljeće 1969. godine.
Mjesto radnje je Osnovna škola Eda Whitea u El Lagu, Teksas,
predgrađe južnog Houstona, u blizini NASA-e.
Što je tog sudbonosnog dana sve pokrenulo?
Odmor u četvrtom razredu.
Ne, to nisam ja. To je Ricky Rodriguez, jedan od mojih beskorisnih prijatelja.
Promijenili su pravila,
pa nismo smjeli gađati ljude loptom,
a to je bilo najzabavnije kod nogometa.
Trebalo nam je da se naviknemo.
To je g. St. George, učitelj tjelesnog, koji hoda s Rickyjem do zida.
Bio je veoma poseban odgajatelj,
nacrtao bi kružić na obližnji zid.
Evo. Tu stavi nos i ne miči se.
I uvijek bi bio malo više nego što je trebalo,
pa bismo do kraja sata stajali na prstima.
Jedanput kada je moj nos zalijepio za zid, bio sam spreman.
Važno je da neprimjetno raširiš noge
i lagano se pogrbiš u ključnom trenutku njegovog proračuna.
Stavi nos ovamo.
To sam ja. Stanley.
Svi su me zvali Stan, osim ako sam bio u nevolji, naravno,
ili kada nas prozivaju za prvi dan škole.
U nogometu sam bio veznjak i branič
kojem su suigrači rekli da pokuša uhvatiti sve što može.
I znate, bio sam poprilično impresivan udarač.
No vratimo se na početak.
Ovi su mi ljudi zauvijek promijenili život.
Evo našeg malog.
NASA POVJERLJIVO
Vidjeli smo kako igraš. Razgovarali s učiteljima.
Zadivili su nas
tvoji znanstveni sastavci i to što si dobio
Predsjednikovu nagradu za kondiciju tri godine zaredom.
Smatramo te savršenim kandidatom za ovu misiju.
Misiju?
Kakvu misiju?
Nemamo mnogo vremena, pa ćemo biti iskreni.
Napravili smo mjesečev modul,
ali premali je.
No to nas neće omesti.
Kako se to dogodilo?
Znaš matematiku?
-Da. -Dobivaš li 100 % na svakom testu?
-Ne. -Dobro.
Ovako smo blizu, ali moramo testirati
slučajnu manju verziju na površini Mjeseca i to uskoro,
pa trebamo pomoć klinca poput tebe
kako bismo prestigli proklete Ruse.
Zašto ne pošaljete čimpanzu?
Jer ti znaš više riječi engleskog.
Stane, ti si nam jedina nada.
Hajde. Što kažeš? Učini to za svoju državu.
Učini to za slobodan svijet!
Dobro.
Super.
Tajni trening počinje krajem škole.
Tajni?
Stroga tajna, Stane.
Operacija je tajna. Ne postoji. Shvaćaš?
Ovaj se sastanak nije dogodio.
Nitko ne smije znati.
Ni tvoji roditelji, ni braća ni sestre.
Nitko.
Čekajte.
Kako ćemo to izvesti?
Što će drugi misliti, gdje sam?
Ljetni kamp. Preporučen si, prihvaćen
i dobio stipendiju za kamp Grizzly,
kamp u prirodi, pokraj jezera Traverse, Michigan.
Otišao si krajem svibnja i ostao tamo do kraja lipnja.
Iskreno, vrijeme i kukci bili su naporni, ali zabavio si se.
Zbilja si se zabavio.
Neke se stvari ne zaboravljaju.
SIMULACIJA MISIJE I TRENING
PROJEKT APOLLO
VOLTI
Dobro, pauza!
Zaboravimo sada na ovo. Poslije ćemo se vratiti tomu.
Prvo ću vam reći kako se tada živjelo.
Bilo je sjajno biti dijete.
Živeći na području Houstona kasnih '60-ih, pogotovo blizu NASA-e,
gledate realizaciju znanstvene fantastike.
Optimistična tehnološka budućnost je sada,
a mi smo bili u samom središtu svega novog i boljeg.
Naravno, put je predvodio svemirski program.
Put na Mjesec objavljen je
kada je predsjednik Kennedy održao govor na sveučilištu Rice.
No neki se pitaju zašto Mjesec?
Zašto nam je to cilj?
Isto tako mogu pitati: „Zašto se popeti na najvišu planinu?
Zašto, prije 35 godina, preletjeti Atlantik?
Zašto Rice igra protiv Teksasa?”
Odabrali smo otići na Mjesec.
U ovom smo desetljeću odabrali otići na Mjesec i učiniti druge stvari,
ne zato što su lake, već zato što su teške.
Svemirski centar je 1962. preseljen na periferiju grada.
Iste godine, Houston gradi
prvi natkriveni stadion. Osmo čudo svijeta.
Astrodome.
Kada su počeli kopati,
umjesto da su kopali lopatama,
svi službenici ispalili su svoje Colt .45 pištolje u zemlju.
I stadion je imao prvi animirani semafor s raznoraznim zabavnim grafikama.
Najbolja je bila kada bi Astro pogodio
ili, kako kažu, poslao lopticu u Astro orbitu,
što je pokrenulo ogromni elektronički prikaz vatrometa.
I ovdje su prvi puta koristili umjetnu travu.
Nije je trebalo zalijevati, kositi ili plijeviti
i savršen je prikaz ovog doba
kada je sve bilo novo, napravljeno i bolje.
Iako je Joe Namath rekao da je poput betona,
osjećali smo da su prirodna ograničenja pokorena.
Vjerovalo se da ćemo za svog života
živjeti na Mjesecu ili nekom planetu,
u nekoj kupolastoj svemirskoj koloniji.
I s obzirom na sve tehnološke izume,
bilo je lako zamisliti
da ćemo svi živjeti duže od sto godina.
Na primjer, u medicinskom centru ,
DeBakey i Cooley usavršavali su transplantaciju srca.
A još bliže kući,
bili smo jedna od prvih regija koja je dobila telefone s tipkama.
Slušajte ovo.
Bilo je sjajno. Nema više okretanja.
I moglo se svirati s tonovima.
Moja sestra Vicky je imala sluha.
Bila je najstarija, zatim Steve,
pa Jana, Greg, Stephanie i ja.
Da te vidim.
Dobro.
Halo?
Da, bili smo u ratu.
Gradovi su gorjeli
i posvuda je bio kaos.
Ali iz dječje perspektive, u predgrađu,
sve je to bilo samo na TV-u.
I kao dijete mislite da je sve to normalno.
Još jedan prosvjed.
Još jedan poznati vođa napadnut.
Valjda se tako odrasli ponašaju.
Kod nas je samo Vicky
utjelovila generacijski jaz.
Jedino je ona
znala što se događa u svijetu.
Najbliže smo se približili akciji u Houstonu s mamom
pokraj fakulteta gdje se činilo kao da je opet u srednjoj školi.
-Pogledajte im odjeću. -Ovima?
Vidite, zato smo se preselili u predgrađe.
Da se maknemo od ovakvih ljudi.
Konzerve se boje.
Ne. Sestra vam govori gluposti.
Preselili smo se zbog tatinog posla. Nije htio putovati dva sata.
Jasno?
-Dobro, mama. -Jasno.
Jasno.
Mama, je li ono hipi?
Da, to je hipi.
A onaj?
Ne. Kosa mu je prekratka.
Ali nosi trapezaste hlače.
Dobro. Da, to je hipi.
Sviđaju mi se hipiji.
I u tim novim predgrađima južno od Houstona
pojavljivala su se nova zemljišta.
U susjedstvu se gradilo mnogo kuća.
Zemlja je bila potpuno ravna.
Jedino što je imalo sličilo brdu bio je nadvožnjak na autocesti.
Bile su to priobalne ravnice, jedva 10 metara iznad mora.
Nisu napravili dovoljno odvoda,
pa bi nastala poplava čim bi palo više kiše.
Vidi! Vodena mokasina!
Svaki put!
Ovdje nije bilo povijesti.
Sve što ste mogli vidjeti bilo je novo.
Novi, bezbrojni trgovački centri s namirnicama i restorani s burgerima
i najbolje od svega,
dvorana za kuglanje i igraonica.
Bar jedanput tjedno išli bismo na kuglanje.
Kuglali bismo kada roditelji plaćaju, no inače,
prava je akcija bila u igraonici.
Razvili smo samoodrživ sustav koji bi nam očuvao bijedan džeparac.
Svaki bi uložio 25 centi i mogli smo dobiti RC kolu za 15 centi
i igru flipera za 10 centi.
Usredotočili smo se na igre koje smo usavršili, poput Aquariusa.
Naravno, sav bi pritisak bio na prvoj igri.
Instant pobjeda, ne samo da nastavimo igrati ,
već da i dobijemo besplatne igre.
Kada je bilo vrijeme za odlazak kući,
mogli smo ih prodati za 50 centi nekom starijem
tko je to smatrao srećom.
Možda nas je privlačilo to
što su se ondje okupljale lokalne bitange.
Divili smo se njihovom šepurenju i metodama varanja sustava,
bilo da smanjuju gravitaciju stroja
ili vješto dobiju igru bez ubacivanja novca.
Ako se napravi kako treba, stroj bi sam započeo novu igru.
Bili su pravi majstori.
Pokušavao sam to sljedećih godina,
ali nisam uspio.
Naša je kuća bila među prvima koja je dovršena
i činilo se da je cijelo susjedstvo otvoreno gradilište.
Mogli ste napraviti utvrdu od odbačenih dasaka.
Moralo je dostajati
jer su kućice na drvetu došle za nekoliko desetljeća.
Tata, nije li to krađa?
Pa, ja mislim
da su nam previše naplatili za kuću,
pa su nam zapravo dužni.
To je samo šperploča. Neće im nedostajati.
Još ne znam je li tata bio štedljiv
i trudio se spajati kraj s krajem
ili je bio prevarant.
Povuci. Učvrsti mrežu. Tako.
No bilo je jasno da je jedini cilj bio uštedjeti što više novca.
Lijepo.
Čekajte!
Niste gotovi.
Vratite cijev u spremnik.
Sada pritisnite ručku do kraja.
Podignite cijev.
Moj benzin je u cijevi.
-Platio sam ga. -Tata…
On to zna.
Iako je tata bio zadužen za otpremu i prijem u NASA-i…
Idi pobijediti te Ruse.
Primljeno, drugarice.
…i očito je zarađivao dovoljno
da othrani obitelj sa šestero djece,
bilo me sram što se bavi papirima
i nije netko tko je povezan s misijama.
Postoji i ne postoji mogućnost napredovanja…
Nije bio ni blizu da postane astronaut.
Moj tata cilja koordinate,
pa kada astronauti padnu u ocean,
mornarica ih može pokupiti.
On je onaj tip koji, kada odbrojavanje završi,
zapravo pritisne gumb i sve lansira.
Kada sam išao kući iz škole…
Mislim da sam bio pripovjedač,
što je ljepši naziv za „kroničnog lažljivca”.
Pa sam prišao bliže.
Tada sam shvatio
da su za njega priključene žice
koje se protežu do svemira.
Bio je nekakav robot.
Nadao sam se da ću ga danas dovesti,
ali odjednom su ga žice povukle.
Gđa Ulrich kaže da nisi donio ništa za prezentaciju.
Samo sam pričao i nadao se da će oni zamisliti ostalo.
Rekla je da si razredu rekao
da će ti otac biti u Apollu 14 ili 15 1972. godine.
Dušo, je li to istina?
Zašto tata ne radi nešto važno u NASA-i?
-Malo me sram. -Stane.
Tvoj se otac veoma trudio da postane voditelj odjela.
Zadužen je za sve što se ondje događa,
od olovke do svemirskog odijela. Važan je. Dobro?
Dobro.
Samo se pitam zašto ne može biti astronaut ili nešto kul.
Dušo, ne mogu svi biti astronauti.
Svi rade svoj dio i za to je potrebno mnogo ljudi,
uključujući i tvog oca. Jasno?
-Jasno. -Dobro.
Istina je.
Susjed iza nas je radio na kacigama. Neki tatini prijatelji bili su inženjeri.
Mama cure iz mog razreda radila je odijela.
Svi su nešto radili za NASA-u.
I moj tata je bio dio toga, koliko god to meni bilo jadno.
Kao što rekoh,
bio sam posljednji od nas šestero u našoj komičnoj obitelji
i jedini koji se rodio u '60-ima.
Kada sam se ja pojavio,
roditelji su završili s dokumentiranjem svega što su djeca radila.
Ubačen sam u postojeći sustav,
ali to je bilo to.
Rijetko sam na obiteljskim slikama i filmovima.
Braća i sestre me zezaju zbog toga.
Vidiš? Vidiš kako te ovdje nema?
Boje ti se to reći, ali…
posvojen si.
Mama i tata ti to ne mogu reći, ali došao si iz sirotišta.
Izabrali su te iz gomile vrištećih beba.
Jako smiješno.
Kasnije sam tek saznao
da je mama počela piti neku novu tabletu,
no nije rekla svećeniku jer se bojala ekskomunikacije.
Tu su bili i naši susjedi, Patekovi, koji očito nisu koristili kontracepciju
jer su svake godine dobili novo dijete.
Majka je bila toliko umorna
da bi dala djeci da žvaču gumice između obroka.
I bila je opsjednuta čistoćom.
Kuća im je bila besprijekorna
i zato bi djeca bila vani skoro cijeli dan.
Osim novorođenčeta, naravno.
Drugo najmlađe je ostavila vani sa starijima,
dok je ona bila unutra s najmlađim i čistila.
Svako malo bi se nešto ovakvo dogodilo.
No svi smo nekako preživjeli djetinjstvo.
Čekajte!
Nakon posla, tata Patekovih
sjedio bi u otvorenoj garaži i pušio cigare.
Valjda je tako i on održavao kuću čistom.
Nas šestero bili smo prava vojska radnika,
čistili smo kuću i dvorište te precizno provodili naš sustav.
Uz mnoge poslove vani,
najveći posao unutra bio mi je prazniti kante za smeće.
Ne znam jesmo li imali plastične vrećice
i ne bi bilo važno jer smo koristili papirnate vrećice
koje su propuštale,
ovisno o tekućinama koje su svi bacali.
Naravno, ja sam morao počistiti pod nakon toga.
Možda si nismo mogli priuštiti, ali rijetko smo išli u restoran.
Mama je bila genijalna u smišljanju jela koja su trajala danima.
Šunka iz konzerve u nedjelju jela se sa šećerom i ananasom.
Ponedjeljak, složenac od šunke. Utorak, sendviči od šunke
i srijeda, juha s grahom i ostacima šunke.
Drugi proizvodi bili su juha od rajčice i pečeni sir,
složenac od tune s čipsom,
pita, mesna štruca,
bezbroj varijacija piletine i, naravno, mnogo kremastog kukuruza.
Zabavna su bila punjena jaja,
domaći sladoled, bečke kobasice
i za posebne prigode, kokice.
Tada se pojavio i kalup za žele.
Školske smo obroke radili sami.
Svake smo nedjelje pomagali mami
i radili tjedne količine sendviča za školski ručak
i onda ih zamrzli te otopili
prije svakog dana škole.
Ponekad se nisu otopili do kraja
i imali biste poluzamrznut, gnjecav sendvič sa salamom.
Tatini roditelji živjeli su u starom dijelu Houstona
i posjećivali smo ih vikendima.
Samo ga lagano udaraš.
Dok se ne izravna.
Vidiš?
Čavao će trajati zauvijek, pa ga ne moraš bacati.
Pobrini se da ih čuvaš na dobrom mjestu.
Baka i djed preživjeli su Veliku krizu
i smatrali da će se ponoviti.
Nemoj se udariti.
Spremili su sve što je bilo imalo vrijedno i ponovno koristili što su mogli.
Shvatio si.
Ponovno su koristili i papirnate ručnike, pa smo se pitali,
zašto onda ne koriste krpu?
No nismo ništa pitali.
Ne idemo na…
Baka nas je vodila na Moje pjesme, moji snovi
svakih šest mjeseci.
Ne znam je li film bio u kinu godinama
ili su ga stalno vraćali.
Bio je to izlazak s bakom,
koja je, poput njezina izbora filmova, bila veoma draga i nije imala mana.
Druga baka bila je mnogo oštrija i paranoična,
ali veoma zabavna.
Znala je dugo biti kod nas
i počastiti nas raznim teorijama zavjere
te crnim predviđanjima.
Sada znamo da JFK nije umro tog dana u Dallasu.
Jadnik je postao biljka
zbog jakog oštećenja mozga od metaka.
No održavaju ga živim u izolaciji na grčkom otoku.
Mislili su da će nam smetati predsjednik biljka,
pa nas štite od istine.
To je otok Aristotela Onassisa.
Zato se oženio s Jackie.
Ona je smatrala da svijet ide u propast
i to brzo.
Prenaseljenost ubija planet.
Za nekoliko godina
proći ćemo točku bez povratka.
Znanstvenici kažu da Zemlja ne može podnijeti
više od 3,5 milijardi ljudi, i nekada u '70-ima
ponestat će hrane za većinu svjetskog stanovništva,
što će dovesti do masovne gladi, rata i bolesti.
Ne znam kamo će s truplima…
Dosta više, mama. Moraš prestati s tom paranojom.
Plašiš djecu. A mene izluđuješ.
Nikako da ušutiš. Dosta je.
Prestani.
Odvoz smeća svake godine košta više od 4,5 milijarde dolara…
Da, uz takve prijetnje, budućnost se činila strašnom.
Rekli su da, ako ovako nastavimo,
bit ćemo zatrpani smećem i nosit ćemo gas maske.
Zbilja su uspješno sve uplašili.
Sigurno je upalilo.
Predsjednik Nixon potpisao je Zakon o čistom zraku i vodi
i onečišćenje je postalo neprihvatljivo.
To, mladi Stevene, razlika je između seljaka i seljačine.
Seljak će baciti smeće na pod auta,
u stražnji dio kamioneta. Seljačina će ga baciti kroz prozor i biti kreten.
To nije dobro.
Dakle, mi smo seljaci?
O, ne.
Seljak će samo ostaviti smeće da leži.
Ti ćeš ga počistiti kada se vratimo kući.
Preuzmi volan.
-Što? -Vozi.
Tako je.
Tada nije bilo ilegalno piti i voziti.
Samo niste smjeli biti pripiti.
Zaželi nešto.
Tata, samo…
Sjećam se da bi ubacio jezičak u pivo.
I nisam znao je li to ritual ili pokušaj smanjenja onečišćenja.
Uglavnom, to se cijenilo
jer bismo se na te jezičke porezali hodajući.
No čuo sam da se šestero ljudi godišnje ugušilo
kada bi progutali jezičak.
Uvijek sam mislio da je danas taj dan.
No kao mnogi scenariji katastrofe,
to se srećom nije dogodilo.
No sav taj nesrazmjer bio je previše za mladi um.
S jedne strane, dobro, svijet ide k vragu.
Ratovali smo u Vijetnamu,
ali strašniji je bio Hladni rat sa Sovjetskim Savezom
koji nam je svakog trena mogao baciti atomsku bombu na glavu.
Bili smo posljednja sagni-se-i-sakrij generacija.
Bomba. Sagni se i sakrij.
Mislio sam da to što sam pod stolom neće pomoći
protiv isparavanja ili radijacije.
Ali što se može.
Odradio si vježbu.
No s druge strane, budućnost je bila super i optimistična.
Idemo na Mjesec i dalje.
Lako su nas ponijela obećanja budućnosti i pomisao da će znanost i tehnologija
na kraju sve popraviti.
Na vrhu svega, utjelovljenje tih pozitivnih osjećaja bila je NASA
i, naravno, sami astronauti.
Još se sjećam imena.
Dečki iz Mercuryja.
John Glenn, Scott Carpenter, Alan Shepard,
Walter Schirra, Gordon Cooper,
Gus Grissom, Deke Slayton.
Nakon njih, posada Apolla.
Pete Conrad, Neil Armstrong, Buzz Aldrin,
Michael Collins, Frank Borman,
James Lovell, Gene Cernan,
John Young, Alan Bean.
Oni su bili najhrabriji. Najbolji.
Ovo su posebne vijesti CBS-a.
Prva tri američka astronauta iz Apolla poginula su u požaru
koji je uništio brod tijekom testiranja polijetanja…
Kad su Gus Grissom,
Roger Chaffee i Ed White umrli na testiranju za Apollo 1,
sjećam se da je mama plakala.
Naša se škola zvala Ed White i prije tragedije.
Nakon toga je postala spomenik.
Svijet se mijenjao, kao i naše poimanje sebe u njemu.
Kada je Apollo 8 poslao slavnu sliku Zemlje s Mjeseca na Badnjak,
mi Zemljani dobili smo nepoznatu perspektivu.
Svi smo bili na toj plavoj plutajućoj kugli u svemiru.
Rekli su da će uskoro, kada ljudi shvate što to znači,
doći do promjene svijesti i prestanka ratova.
A u našem dijelu te plave kugle, gdje god pogledali,
vidjeli ste podsjetnike na NASA-u i svemirski program.
Na igralištu je bila raketa kojom se moglo upravljati.
Svi su znali da rakete nemaju volane,
ali nema veze.
Svemirska utrka bila je sveprisutna.
Posvuda se spominjala.
Uključujući i reklame, koliko god smiješne bile.
Zdravo! Ja sam Sam astronaut!
Naše cijene idu prema Mjesecu!
Što su bliže Mjesecu, to su niže.
Sve prihvaćamo.
Rabljene rakete, mjesečeve module, čak i rabljene aute!
U školi smo imali isti ritual za svako lansiranje.
Učiteljica bi dovezla TV.
Pet minuta gledamo raketu na lansirnoj rampi
i zajedno odbrojavamo posljednjih deset sekundi.
Deset, devet, osam,
sedam, šest, pet, četiri,
tri, dva, jedan, polijetanje!
Poletjeli smo.
I onda samo gledamo u ekran dok raketa leti u nebo.
Satovi znanosti bili su uzbudljivi jer su bili poput najnovijih vijesti.
Radilo se o astronomiji, kozmologiji i Apollu.
Dok Edwin Hubble 1922. nije dokazao suprotno,
ljudi su mislili da se cijeli svemir sastoji samo od naše galaksije.
Sada znamo da smo samo jedna od 100 milijardi galaksija.
Trenutno nemamo dokaza o drugim sunčevim sustavima
koji se okreću oko udaljenih zvijezda ili planeta osim naših devet.
No šanse da smo mi jedinih devet planeta u svemiru
i da smo jedini na kojem netko živi
su 10 milijardi trilijuna naprama jedan.
Da, što god da se događalo pri stvaranju našeg sunčevog sustava,
sigurno se događa i u drugima. Zar ne?
Posvuda je isti materijal, gravitacija i uvjeti.
Drugim riječima, nema šanse da smo sami.
Pitanje je vremena prije negoli sretnemo
druga bića iz drugih dijelova svemira, ako već nismo.
KINO - 2001: ODISEJA U SVEMIRU PLANET MAJMUNA
U filmu 2001., već smo otišli na Jupiter i dalje
i nije bilo sumnje da ćemo uskoro stići tamo.
Sjećam se da sam bio opčinjen
i pokušao objasniti dublje značenje
svakome tko bi slušao.
I dok prolazi pokraj Jupitera,
prolazi kroz neki ludi vremenski warp.
Svijetli mnogo jarkih svjetala
i odjednom je u staroj sobi,
a on je starac.
Onda vidi crnu ploču,
istu kao na Jupiteru,
u podnožju svoje smrtne postelje.
Ili ipak ne?
Ispruži ruke da je dotakne
i pretvori se u bebu koja još nije rođena!
Natrag!
Pa, sve nas je to okruživalo.
Govorili su da će ljudi naših godina moći imati medeni mjesec na Mjesecu.
A prije kraja stoljeća
moći ćemo platiti za šestomjesečni let na Mars.
Sve je bilo tako blizu.
Astronauti su nam doslovno letjeli iznad glava
jer je blizu bila vojna zračna luka Ellington.
Nije bilo neobično odjednom čuti avion u niskom letu,
vidjeti kako trag aviona brzo nestaje
i čuti prasak kada se probije zvučni zid.
Trčali smo kući iz škole
kako bismo gledali Sjene tame,
seriju kojom smo bili opčinjeni.
To je bizarna i strašna priča
o staroj obitelji koja živi u dvorcu pokraj mora
i o besmrtnom vampiru, Barnabasu Collinsu.
Vodili smo pravu borbu s TV-om.
Bio je pravi izazov
dobiti dobar signal u dobu antena i tri velike kuće.
I, bar u našoj obitelji, morate ispitati teritorij
i često braniti ono što će se gledati sljedećih pola sata.
Bilo je mnogo sjajnih emisija.
Bilo je teško odabrati i nikad ne bi podbacile.
Da navedem samo neke.
Bilo je i serija sa samo jednom sezonom
koje su mnogi zaboravili, ali ja ne.
Vremenski tunel, dva znanstvenika izgubljena u vremenu
uvijek slijeću u odabrane povijesne trenutke.
Titanik, Little Bighorn, Ford's Theatre.
Bila je emisija zvana It's About Time,
komedija o dva astronauta koji se na povratku
nađu u vremenskom warpu
i žive u prapovijesti sa špiljskim ljudima i dinosaurima.
-Vjerujem! -Da!
Bilo je to doba pojave sindikata
kada su se prikazivale i emisije iz ranijih razdoblja.
Kasno navečer, još bi prikazivali Zonu sumraka.
Kada sam bio malen i nisam znao što je,
zvao bih to Emisija o strašnom letećem oku.
Dimenzija vida.
Dimenzija uma.
Ulazite u svijet sjena i tvari, stvari i ideja.
Tu su bila i subotnja jutra. Ustali bismo rano, gledali u test
i čekali da zabava počne.
Subotom navečer bila je lokalna emisija zvana Čudno
koja je počinjala jezivom glazbom.
Dobro došli u Čudno.
Prikazivali su filmove poput Napad žene od 15 metara,
Čovjek koji se smanjuje,
Stvor, Početak kraja,
The Blob,
Napad ljudi-gljiva.
Sve što je potaknuto mutacijama atomske bombe.
-Ovime završavamo program. - Laku noć.
A sada naša himna.
Završilo bi oko ponoći i sve postaje bi se ugasile.
Isključi sve.
Nedjeljama tijekom školske godine, pojavio bi se strah.
Prekrasan svijet boja,
kako se prije zvao Prekrasan svijet Disneyja,
bio je ispunjen tom melankolijom.
Škola je ujutro i bez obzira na to koliko je emisija dobra,
sloboda i zabava vikenda se bliže kraju.
Jedanput godišnje
prikazivali su Čarobnjaka iz Oza na TV-u.
Svi bismo se okupili i gledali.
Uskoro će biti u boji i…
Bio je mnogo više od filma.
Dok nismo dobili TV u boji, sve je bilo crno-bijelo,
čak i Oz.
Bili u boji ili crno-bijeli,
zbog letećih majmuna moja je sestra Stephanie
bila pod pokrivačem ili vani.
U večernjim vijestima tema je uvijek bio rat u Vijetnamu
i povezivan je sa svim ostalim.
Javljeno je da je 148 Amerikanaca ubijeno prošli tjedan…
Djetetu je sve to zbunjujuće.
Odrasli su nam nabijali krivnju.
Svi sve pojedite. U Vijetnamu djeca nemaju hrane.
Ratovali smo s njima, bombardirali ih,
ali stalo nam je do gladne djece?
IZ: HOUSTON ZA: VIJETNAM
Ovdje!
Ondje je bilo savršeno odrastati
zbog mnogo mladih obitelji s djecom naših godina.
Uvijek smo mogli nešto igrati.
Igrali bismo se u nečijem dvorištu, na ulici
ili, za neke stvari,
na prostoru bez kuća
gdje je bilo veliko polje s pročišćivačem voda.
Zvali smo ga Kanalizacijski park.
Kada je kišilo ili noću,
moj brat Greg i ja izmislili smo bejzbol koji se igrao u garaži.
Na redu je zvijezda Astrosa, Jim Wynn.
Pogodak!
Toy Cannon!
Semafor je poludio zbog tog udarca!
Imali bismo kartice igrača i napravili tim,
a sve je vodilo prema našem Svjetskom kupu.
To je bilo prije izuma gumene loptice koji je sve promijenio.
Ponekad bi došlo do tučnjave.
Slijedi Boog Powell!
Sad mi je dosta!
Napad!
Nikada neću zaboraviti djecu iz susjedstva.
Tu je bio Larry koji je imao jak osip.
Činilo se da je uvijek netko imao gips.
Tu je bio Byron, sin NASA-inog znanstvenika
i lokalni piroman s kemijskim setom
koji je uvijek gradio male rakete.
Ponekad bi stavio skakavca za pilota.
Tri, dva, jedan!
O, Susannah
Zašto ne plačeš za mnom…
Tu je bio Tony, pametnjaković koji bi vas uvalio u nevolju.
…s bendžom
Usavršio je mijenjanje riječi pjesama na glazbenom,
od tradicionalnih do, naravno, perverznih.
Stari Dan Tucker je bio snažan
Umivao se u tavi
Češljao se kotačem
Umro je od zubobolje u njegovim…
Mudima!
Stane, Tony,
izađite na hodnik.
U to je doba bilo loše biti dijete
jer su mislili da je sjajno dresirati djecu poput životinja,
pa su vas uvijek podsjećali što je neprimjereno ponašanje.
Uvijek ste bili na rubu batina
od svih odraslih u životu.
Roditelji, ravnatelji, treneri,
čak i roditelji tvojih prijatelja imali su
„ti možeš batinati moje, a ja tvoje” dogovore.
No nitko nije bio strašniji od našeg ravnatelja,
Kosca glavom i bradom,
G. Cowana.
Jeste li vani zbog ponašanja?
Opet.
Za mnom.
-Ne! -Dobro. Vraćaj se na sat.
Tony, Stane,
ulazite.
Valjda se tako živjelo.
Život nije bio dragocjen. Svi smo bili potrošni
i nitko nije previše mislio o sigurnosti.
Na primjer, vozili smo se 112 km/h po autocesti Gulf
s kamionetom punim djece na putu do plaže.
Nitko nije ni pomislio
da nas sekunda dijeli od smrti na cesti.
Jeli smo sladoled pokraj bazena što je mogla postati katastrofa.
Način zamrzavanja pretvorio ga je u suhi led
i lijepio nam se za jezik.
U lokalnom je bazenu bilo previše klora
zbog čega su svi imali crvene oči.
Još nisu usavršili kemiju
i nismo znali da bi bilo što što rade moglo biti opasno
te smo bili posljednja od možda dvije generacije
kojoj je bilo zabavno
trčati za kamionima koji prskaju komarce.
I nije bilo neobično vratiti se kući
i vidjeti da su oprašili cijelu kuću otrovom
da ubiju tu i tamo kojeg žohara.
I pogledajte motivacijsku tehniku mog trenera.
Za svaku grešku iz prošle utakmice
morali ste stajati pred tri suigrača,
kao na strijeljanju, koji su vas gađali lopticom.
Moja strategija bila je uhvatiti onu najpreciznijeg bacača,
jednu izbjeći i nadati se da će treći promašiti.
Možda preživite.
Da. Usred sve zabave,
uvijek se činilo da su kazna, bol ili ozljeda odmah iza ugla.
Poput igre lanca probijanca.
Koga želimo? Neka dođe Stan.
Koga želimo? Neka dođe Ronnie.
Igrali bismo dok se ne bi dogodilo nešto ovako.
To je značilo da smo došli na novu razinu
i bilo je vrijeme da završimo s igrom i pronađemo novu.
Ako nije bejzbol, nogomet ili košarka,
bile su tu avanture biciklima.
Svi smo usavršili popravak bicikla,
pogotovo zamjenu probušenih guma.
Činilo se da je svaka duža vožnja autom
uključivala obaveznu zamjenu guma.
Možda jer tada nije bilo guma pojačanih čelikom
i nisu radili dobre gume
ili je tata imao naviku kupovati rabljene gume.
Jesi li razmišljao o novoj gumi?
Onda bi bila drugačija od ostalih i izgledalo bi smiješno.
Imali smo razne igre, ovisno o tome tko je igrao.
Ako je bilo mnogo cura, uglavnom nečijih sestara,
igrali smo kipara…
Pazi.
…u kojoj ste morali reći kakav ste kip.
Palačinka.
Feniks.
Val.
Astronaut.
Noću smo se igrali unutra
ili na trijemu.
Toliko klasičnih igara.
Pet, šest, sedam…
Kad bi roditelji imali goste i druge obitelji bi dolazile,
postali bismo maštoviti i igrali se lova na jabuke.
Gledajte i učite.
Ide novi svjetski rekord.
Tri, dva, jedan, kreni.
Greg je smislio način kako da svaki put pobijedi.
Bio je toliko dominantan i odlučan da smo samo prestali igrati.
Tako se to radi!
Dok su moje sestre većinom bile oporba,
imale su i svoje prednosti.
Vicky se zaposlila u Baskin-Robbinsu, revolucionarnoj slastičarnici
koja je nudila nevjerojatan 31 okus
i dobivala dvije kuglice besplatno.
Uzet ću bananu s nugatom.
Dobar izbor.
Prvih dva ili tri mjeseca ih je sama jela.
No na kraju joj je dojadilo i počela ga je dijeliti,
pa ste htjeli biti ondje na kraju smjene.
Hvala.
Moram li pogoditi koji okus želiš da me odvezeš kući?
Samo…
Možeš reći.
Vaniliju.
-Vaniliju? -Da.
-Želiš vaniliju? -Da.
-Od svih okusa, ti želiš… -Da.
-Samo daj. -Dobro.
Da.
Ne sjećam se da je Steve ikada uzeo išta osim vanilije.
Očito je šteta što propušta sve egzotične okuse,
ali divio sam se njegovom zadovoljstvu i dosljednosti.
Moje sestre predvodile su i glazbeni ukus kuće
i zajedno su pokrile mnogo toga.
Najmlađa, Stephanie, voljela je što je popularno.
Sjećam se da je neprestano slušala singlicu „Sugar Sugar” grupe Archies.
Archies su bili likovi iz stripa,
ali imali su najveći hit 1969.
Dobro.
Posljednji put, može?
-Dobro. -Dosta mi je ovoga.
Moja srednja sestra, Jana, voljela je The Monkees i kada razmislim,
svaku grupu sa slatkim dečkima.
Moj ukus je, recimo, sazrijevao.
Recimo, volio sam Herba Alperta.
Ili bar naslovnicu jednog njegovog albuma.
Vicky je, naravno, imala najbolji ukus
i radosno nam je govorila o dubljem značenju pjesama.
Kao da je pravo značenje skriveno
i moramo ga pronaći, kao u „Lucy in the Sky with Diamonds”.
LSD.
Oni koji znaju za to primijete, ali konzerve ne.
O, Bože! Isključi!
-O, ne! -Dobro.
Oh, Jana!
Jana je uvijek upadala u nevolje.
Ona je prva išla na šivanje, prva je slomila kost.
Svašta joj se događalo.
I činilo se da je naporno biti cura.
U to su vrijeme svi htjeli ravnu kosu,
ali je to bilo teško zbog vlage u Houstonu.
A to je bilo prije proizvoda za kosu i sušila.
Uvijači su tada bili mali, pa su koristile limenke soka.
Sestre nisu bile samo snalažljivije, nego i dramatičnije.
Ouija, jesi li s nama?
DA - OUIJA - NE
-Da! -O, Bože!
To je dobro.
Sviđam li se Robertu?
Da!
U našoj sobi, Steve, Greg i ja smo se složili
da je prava žena Raquel Welch,
iz filmova Milijun godina prije Krista,
Fantastično putovanje i Bandolero!
Steve je imao hrpu Playboya skrivenu ispod stola.
Nismo saznali koja nas je sestra cinkala.
Radio je uvijek bio uključen, puštao hitove.
Jedan od dražih mi je bio „ Godine 2525. ” zbog zlokobne distopijske budućnosti.
Mnogo cura koje sam znao imale su pjesme o svom imenu.
OTIĐI, RENEE THE LEFT BANKE
EVO MARY THE ASSOCIATION
Bila je jedna pjesma s muškim imenom,
ali on se zvao Sue.
Bio sam hladnokrvan i rekao sam
„Zovem se Sue
Što ima tu ?
Sada ćeš umrijeti…”
Voljeli smo kraj kada su cenzurirali prostu riječ.
Za šljunak u trbuhu I pljuvačku u oku
Jer sam bip koji te nazvao Sue
Moram reći da je tada bio vrhunac psina preko poziva,
više od deset godina prije prikaza broja. Išli smo od osnova, poput…
Imate li Princa Alberta u limenci?
Pa, bolje da ga pustite van.
Do nešto kompleksnijih…
Zdravo. Ovdje Tommy O s KRB-a i Reci što svira.
S kime razgovaram?
Zovem se Marta.
Magta? Danas je tvoj sretan dan, Magta!
Imamo jackpot od 285 dolara
i tvoj je ako znaš ime pjesme
nakon što čuješ prvih pet sekundi.
Jesi li spremna?
Valjda.
Reci što svira.
Magta, znaš li ime pjesme?
Je li to „Wichita Lineman”?
Da! „Wichita Lineman”! Dobila si jackpot!
Jana, javi se. Reci da jedemo.
-Tko je to? -Baš bezobrazno.
Ipak, tata je imao odgovor
kada je naša kuća bila na meti jednog lažnog pozivatelja.
Opet on.
Imam nešto za tog idiota.
Halo?
O, veoma zanimljivo.
Pa, dobro me slušaj.
Tata!
Od toga će oglušiti.
Zapravo mi je bilo žao lažnog pozivatelja.
Kazna nije odgovarala zločinu.
Kada nismo igrali bejzbol,
gledali smo prijatelje kako igraju ,
zezali se i hvatali odbjegle lopte.
Vratite loptu i dobit ćete sladoled!
-Uzet ću jagodu. -Jedna lopta.
I čokoladicu.
Ovo je tvoje.
Hvala, gospodine.
Mogli ste dobiti sladoled i ako ste pokupili smeće.
Vjerujem u Boga. Volim svoju zemlju i poštovat ću njezine zakone.
Igrat ću pošteno i težiti pobjedi.
Izgubio ili pobijedio, uvijek ću dati sve od sebe.
Sada gledajte u zastavu dok puštamo našu himnu.
Toliko su me dirnule zakletva i himna
da sam mislio da nije važno pobijedimo li ili izgubimo.
To je uglavnom potrajalo do početka utakmice.
No nije bilo bolje dadilje od tri projekcije u Majesticu.
Unatoč imenu, bilo je to oronulo kino.
Sjećam se znanstveno-fantastičnog filma Odbrojavanje
u kojem dođemo na Mjesec.
Ondje saznamo da su i Rusi već došli,
ali nekako su poginuli pri slijetanju.
Kao počast, američki astronauti postave zastave
i Sjedinjenih Država i Sovjetskog Saveza.
Sada ludi svijet!
Zatim su bila dva horora.
Smrznuti mrtvi,
u kojem ludi nacistički znanstvenik želi oživiti smrznute nacističke vođe.
I Ono,
u kojem ludi muzejski pomoćnik, kojeg glumi Roddy McDowall,
oživi Golema iz 16. stoljeća tako što mu stavi svitak u usta.
Proročanstvo kaže da je neuništiv
i postaje njegov suučesnik u ubojstvima i pokolju.
Ubij ga!
Film završi kada Golem ušeta u more.
Tada nisu snimali nastavke,
pa, koliko znam, Golem nikada nije izašao.
Nikada neću zaboraviti doček Nove godine
koji je bio prikladan za sudbonosnu 1969. godinu.
Svi odrasli bili su unutra.
Većina nas bila je vani i ratovali smo petardama.
Byronova piromanija
dosegla je novi vrhunac s velikim komadom cijevi,
malom eksplozijom
i gorućom lopticom na nebu.
Jeste li spremni za odbrojavanje?
Dobro. Idemo.
Deset, devet,
osam, sedam,
šest,
pet, četiri,
tri, dva, jedan.
Sretna Nova godina!
Ovo je dobar trenutak da se vratimo gdje smo stali.
Da, da. Samo se smijte.
Ali evo što su mi rekli…
Bravo, Stane. Nisi se onesvijestio.
Ne brini se za povraćanje.
Svima se to dogodi, i Johnu Glennu i Neilu Armstrongu.
Bar prvi puta.
Dok mi je djetinjstvo bilo donekle normalno,
moje vrijeme u NASA-i nije bilo.
Prošao sam intenzivan trening.
Ovaj se zapravo zvao Komet Povraćanja
Volio sam šestinu gravitacije,
ali bilo je kao da se učiš kretati u novom tijelu.
I bilo je mnogo predavanja. Nije uzbudljivo, ali potrebno je.
Podvodni trening je izmislio Buzz Aldrin
nakon neuspjele svemirske šetnje.
Bilo je strašno.
I imali su razne scenarije za preživljavanje,
trening i planove za svaki slučaj.
Od toga da zapnete u džungli, do borbe s pustinjom.
Morali ste znati napraviti odjeću i zaštitu od svog padobrana.
Mislio sam da ako dođe do toga,
to bi mi bio najmanji problem, kao one epizode Zone sumraka.
Nakon završenog treninga, prošao sam brzi tečaj…
Možda to nije najbolji naziv.
…kako upravljati svime što se sada tajno zvalo
Apollo 10,5.
Prvo sam morao naučiti sve kontrole s povezom na očima.
Visina?
Provjereno.
Mjerač vremena?
-Provjereno. -Temperatura?
Provjereno.
Simulacija je bila jedno,
no kako bi saznali kako je zapravo sletjeti u šestini gravitacije,
stvorili su ovo čudovište.
Trening vozilo za spuštanje na Mjesec,
ili TVSM.
Neil Armstrong je skoro poginuo pokušavajući sletjeti.
Iskočio je sekundu prije negoli se srušilo i eksplodiralo
i otišao na lansiranje kao da ništa nije bilo.
To je bio Neil. Uvijek hladan kao led.
Nakon što ste naučili sve o brodu, bilo je vrijeme za simulaciju.
Kranz, Bostick i ostali bili su u kontroli,
ja u simulatoru
i sve su nas testirali nadglednici simulacije.
Zlobni glasovi iza dvostrukog zrcala.
Curenje počelo u CSM pogonu.
S-IVB motor isključen tijekom prekida, preklapanje.
Zvali smo ih „sim nadovi”.
Sjedili bi iza mračnog prozora u kontroli
i smišljali najbrutalnije scenarije koje možete zamisliti.
Tako ste bili spremni, što god da se dogodilo.
Tijekom programa Gemini, jedan je kontrolor glumio infarkt
da vide kako bi svi reagirali.
Svi su ga zamrzili.
Posljednja simulacija.
Odradimo to, sletimo sigurno i završimo za danas
da imamo vremena za pivo u Glazbenom kotaču.
Ti ćeš kolu, Stane.
Može i Tang.
Dobro. Možeš sletjeti.
Dobro. Palim motor. Deset posto potiska.
Dobro izgleda.
Samo daj punom parom.
Punom parom.
Tristo četiri metra.
Upalio se alarm 1201.
-Bales, što je 1201? -Samo malo.
Dvjesto dvadeset osam metara.
„Opterećenje računala. Ne može dovršiti zadatke.”
Svi sustavi rade.
Jack, što se događa?
Alarm za spašavanje. Ne znam zašto je preopterećeno.
Sto pedeset metara. Meni izgleda dobro.
Sto dvadeset metara. Čekajte!
Alarm 1202!
Alarm 1202?
Ne vidim ništa krivo, ali ovo nije dobro.
Vrijeme je za prekid.
Nešto ne valja s računalom. Prekinite.
Hoćemo li prekinuti?
-Prekinite let. -Kvragu! Prekinite!
Ovo nije bio prekid!
Da si bolje proučio priručnik, znao bi da nastavljaš sa slijetanjem.
A sada imamo astronaute
koji se vraćaju na Zemlju podvijena repa,
potraćenih milijardu dolara poreza
i iz prvog reda gledamo kako Rusi
postavljaju svoju zastavu u kolovozu!
Jesi li sretan?
Kada sam zapravo došao gore na polijetanje,
bio sam miran jer sam osjećao da sam to već odradio.
Napravili su borca od mene.
Bio sam više uzbuđen nego nervozan.
Možda previše miran.
Stane, spreman si?
Spreman.
Otišli smo do Mjeseca i natrag.
Odradili smo tajnu misiju Apolla 10,5 bez problema.
Ali bilo je kao da se nije dogodilo.
Bez naslovnica, bez parade za mene.
Nisam mogao nikomu reći, ni obitelji.
Kada je 16. srpnja poletio Apollo 11 i sletio na Mjesec četiri dana kasnije,
gledao sam to na TV-u, kao i svi na svijetu.
No meni se to činilo poput sna.
Bio sam jedina osoba na Zemlji koja je znala što proživljavaju.
Kao da sam bio gore s njima.
Ali nisam.
Bio sam ovdje.
Vidiš li Saturn V?
Stavili su ga na teglenicu u Huntsvilleu gdje je napravljen.
Onda ide u Tennessee i Ohio, pa se spusti u Mississippi.
Ide preko Meksičkog zaljeva, oko Floride,
pa ga spuste u Cape Kennedy.
Naravno, da dođe ovamo, mora skrenuti desno kod Zaljeva
i onda do Zaljeva Galveston, pa jezero Clear
i onda bismo mogli prijeći NASA-inu cestu 1 i pokupiti ga.
I ti si zadužen za sve to?
Ako to nije otprema i prijem, što jest?
…po istočnom vremenu. Vozilo za polijetanje visoko 36 katova…
Ali Kyle u Floridi brine se za većinu toga.
Još 34 minute ako sve bude u redu.
Izvješće kaže da su astronauti u dobroj formi
dok čekaju polijetanje Apolla 11.
Sustavi letjelice
savršeno rade pri posljednjim provjerama.
Vrijeme je dobro
i čini se da će čovjek jutros poletjeti
u ovu veliku avanturu i konačno sletjeti na Mjesec…
Jesi li nervozan?
-Ne, ne baš. -Zašto bi tata bio nervozan?
Nisam!
Pa, dušo, i tvoj tata je dio ovoga.
Mnogo ljudi jest.
…nemamo riječi kojima ovo opisati.
Ne možemo više reći „visok do neba”.
„Nebo je granica”. Što to znači?
Čini li vam se Mjesec čudan i dalek?
Ne baš. Ima i stvari koje su dalje od Mjeseca.
Sada mislim na sljedeću stvar. Mars i dalje.
Mislite na Mars i dalje? Još nismo došli ni do Mjeseca!
Takvi su valjda pisci znanstvene fantastike.
Iznenadit ćemo se na Mjesecu.
Možda ne odmah, ali u jednom trenutku sigurno.
Ne znam hoće li nas dočekati veliki crni monolit.
Referenca na 2001.…
Stane! Dolazi! Lansirat će ga!
Motori koji stvaraju taj potisak
imaju konjsku snagu 543 borbena aviona.
Izgara 2 660 000 litara goriva,
što odgovara veličini od 98 vagona
ili kapacitetu spremnika vode za manji grad.
Njihovo vozilo za polijetanje teži kao i podmornica Nautilus.
Pri polijetanju buka doseže 120 decibela
i usporediva je s osam milijuna glazbenih linija koje sviraju istovremeno.
Kontrolori, trebamo odobrenje za polijetanje.
-Kontrolori leta. -Idemo.
-Dobro. Retro. -Idemo.
-FIDO. -Idemo.
-Kontrola. -Idemo.
-Veze. -Idemo.
-GNC. -Idemo.
-Liječnik. -Idemo.
CapCom, možemo nastaviti.
Još 60 sekundi do odbrojavanja.
Izvještaji su dobri. Još 25 sekundi.
-Pomakni se! Smetaš. -Još 20 sekundi.
Da, hajde.
Još 15 sekundi.
-Navigacija je vaša. - Malo niže.
Dvanaest. Jedanaest.
Deset. Devet. Počinje postupak paljenja.
Šest. Pet.
Četiri. Tri.
Dva. Jedan.
Nula. Svi motori rade.
Polijetanje.
Poletjeli smo.
Zgrada se trese.
Osjećamo ljuljanje na koje smo navikli.
Kakav trenutak. Čovjek na putu za Mjesec.
Dobro izgleda. Ravno po sredini.
Zasada putanja izgleda dobro, zar ne, Wally?
Jako dobro.
Visina 1,6 kilometara.
Pet, šest kilometara.
Šesto sedamdeset metara u sekundi.
Sve se poklopilo.
-Još je vidimo? -Da, tako je.
Dobro. Prvo odvajanje, priprema.
Izgleda dobro.
Znate što? Ovaj sjajan bikini napravila je tvornica papira.
Confil je fantastičan!
Poput papira. Jeftin, možete ga samo baciti.
Pa, kad smo kod toga,
imam posla.
Ovo je kava.
Nije je briga što je drugačija.
Kava je takva…
Jethro Bodine zove svemirske ljude telepatijom.
Vjerojatno tražite veliki zemaljski mozak da ga odnesete na Veneru ili Mars.
Sigurno su Marsovci!
-Što govore? -Dobro. Samo malo.
Kakvo je ovo sranje? Jethro!
Gdje je prijenos?
Treća faza…
Hajde. Ovo je povijesni dan.
…i 47 sekundi da ubrzaju…
Povijesno dosadan dan.
-Molim? -…da krenu prema Mjesecu.
Ništa.
Brzina je 7924 metra u sekundi.
Izgaranje je dobro.
Paljenje se uključilo u pravom trenutku.
Navodno očitavamo puni potisak.
Telemetrija i radar su dobri.
Brzina sada prelazi 39 000 km/h. Visina je 328 kilometara.
Izašao si iz orbite, Stane.
Čini se da imamo problema s podizanjem Apolla.
Potvrđeno je gašenje motora. Letjelica se nije javila.
Trenutno smo veoma zabrinuti.
Apollo 10,5, ovdje Houston. Čujete li nas?
Primljeno, Houston. Ovdje Apollo 10,5.
To je bila sjajna vožnja.
Primljeno, Apollo 10,5. Proslijedit ćemo.
Izgleda da ti dobro ide.
I tako je počeo moj put na Mjesec.
Iako sam se kretao 12 070 km/h,
činilo mi se kao da putujem tri i pol veoma duga dana.
Tri. Dva…
Naravno, prijenos na TV-u se nastavio
i rastuće iščekivanje
onoga što će se dogoditi bilo je sveprisutno.
No nekoliko dana do Mjeseca je puno vremena.
-I bilo je ljeto. -Sjene tame počinju bez nas!
Bok! Sutra.
Sjećam se kada smo išli u drive-in kino.
Provodili smo tatin način štednje.
Četiri odrasla. Dvoje od njih
djeca su mlađa od 12,
pa ako su mlađi od 12, ne plaćaju.
Dobro. To je šest dolara.
Naravno da jest.
Hajde!
Ajme!
-Želimo gledati Hellfighters! -Nećete gledati taj film!
-Glumi John Wayne! -Želim gledati Švicarske Robinsone!
Možeš ostati ovdje i to gledati.
Idemo gledati Hellfighters.
-Dobro. -U redu, dobro.
Mi gledamo Shakiest Gun in the West i Švicarske Robinsone.
Vratite se kada završi!
-Da, tata! -Dobro!
-Što je rekao? -Vratite se kada završi!
Hvala.
Čekaj. Namjesti se.
Da. To je lijepo.
Uvijek je bilo zabavno šetati okolo.
Tražili smo parove koji se ljube u autu.
Odalo bi ih svjetlo kočnice koje se palilo i gasilo.
Ovo je bila posljednja faza djetinjstva u kojoj sam iskusio
posebnu udobnost spavanja u autu.
Mogli ste zadrijemati znajući da će sve biti u redu.
I ujutro biste se probudili u krevetu.
U svemiru sam bio usamljeniji.
Sutradan smo išli na plažu u kamionetu prijatelja.
Vožnja je trajala sat vremena.
Galvestone, o Galvestone. Znali smo samo za tu plažu.
No uvijek je bilo zabavno. Fućkaš aute i hot dogove pune pijeska!
Samim ulaskom u vodu riskirali smo život
jer vas je struja mogla povući pod vodu
i izbaciti negdje u Louisiani.
Ako vas to nije dohvatilo, posvuda su plutale meduze,
a školjke na stupovima koji vire iz vode bile su vas spremne posjeći.
Činilo se da uvijek curi nafta
negdje u Meksičkom zaljevu i zato su posvuda bile kuglice katrana.
Na kraju dana
benzinom bismo očistili crna stopala.
Tih dana, zbog misije na Mjesec,
na TV-u su prikazivali klasike SF žanra.
Najpamtljiviji bio je Odredište Mjesec Roberta Heinleina iz 1950. godine
koji je 20-ak godina ranije predvidio mnogo toga što se dogodilo 1969. godine.
Zadivljujuće je koliko su pogodili.
Prvo neuspjelo lansiranje.
Teksašanin želi da sve bude ondje.
Pa, moram reći da je bolje da bude u Teksasu.
G-sile.
Bestežinsko stanje.
Pogled na Zemlju.
-Što radiš? -Što radiš?
Janis Joplin je na TV-u.
Film još nije završio.
Dečki cijelu večer gledaju TV. Naš je red.
Smijem li ti zapaliti, dijete?
Morrison mi je omiljeni pjevač. Kako si znao?
-Očito ne možeš. -Izgleda.
Pa, ne bih se kladio u to…
Stane!
Ne!
Predati se glazbi i doista je shvatiti,
umjesto površnog pristupa kakav gaji većina pjevačica.
Previše se bave melodijom,
a premalo osjećaju glazbu. Ne znam.
To mi je dobar odgovor.
Većinu sljedećeg dana proveli smo kao i mnoge vruće ljetne dane.
Pokraj bazena.
Svi smo imali svoje skokove.
Ja sam usavršio pregib,
topovsku kuglu i manje poznatog svećenika.
Greg je izmišljao svoje skokove.
No vrhunac je bila pita od Fritosa za ručak.
Bila je to vrećica Fritosa otvorena po dužini s hrpom čilija.
Kada sam ušao u Mjesečevu orbitu,
putovao sam 3680 km/h
oko nebeskog tijela na kojem čovjek nikada nije bio.
Spustio sam pogled dok sam prolazio More tišine.
Nije mi izgledalo tiho. Zaboga, gdje ću sletjeti?
Zdravo. Ja sam Johnny Cash.
Kada smo se vratili s bazena, svi smo gledali The Johnny Cash Show.
Dame i gospodo, the Monkees!
-To su zbilja oni! -Bože!
Davy je tako sladak!
Žurili smo kući jer su Stephanie i Jana rekle da gostuju Monkeesi.
Bili su Micky, Davy i Mike, ali gdje je Peter?
Kasnije je Joni Mitchell pjevala duet s Johnnyjem.
Ima zbilja zanimljiv glas.
Tako je svestrana. I slikarica je.
Onda je došao veliki dan. 20.7.1969.
Na Mjesec će sletjeti poslijepodne
i hodati navečer.
No tata je imao iznenađenje za nas.
Dobro. Dobili smo karte za AstroWorld, ali vrijede samo danas.
Dakle, možete ići
ili možete s nama gledati prijenos slijetanja na Mjesec.
-AstroWorld! -AstroWorld!
Nećemo li propustiti slijetanje?
Hodat će tek kasnije, pa ćete biti kod kuće.
Ovako. Glasat ćemo. Vicky, imaš li kakve obveze?
Radim do pet.
-Steve? -Čistim dvorišta.
Naravno.
A vas četvero?
-Tko je za AstroWorld? -Da!
Nitko ne propušta put u AstroWorld. To je najbolje mjesto na svijetu.
Ogroman zabavni park s druge strane autoceste kod Astrodomea .
Houstonova verzija Disneylanda.
Mjesto neprestane avanture i uzbuđenja.
Sve je imalo predznak „astro”. Astro kotač.
Astro igla.
Astro put.
Tu je bio i Crni zmaj.
Tobogan od bambusa.
I vožnja autićem.
Vožnja brodom u Izgubljenom svijetu imala je aligatore
i domorodce koji su pucali na nas.
Naša strategija je bila doći rano, kada se vrata otvaraju
te otrčati do vožnje kroz planine na kraju parka.
To je bila najpopularnija vožnja.
Mogli ste odraditi nekoliko vožnji
prije negoli se stvorila gužva kada ste morali čekati 45 minuta.
Vožnja je bila uzbudljiva.
Imali su veliki vodopad.
Sobu s lavinom.
Tunel s jekom
gdje se ono što zaurlate čuje opet u drugoj špilji.
-Pozdrav budućnosti! -Davy Jones zauvijek!
Nedostaješ mi!
Pozdrav budućnosti!
Davy Jones zauvijek!
Nedostaješ mi!
I sve je vodilo do ludog finala.
Vozili biste se polako,
zatim skrenuli za ugao, vlak bi usporio
i shvatili biste da idete
u mračan otvor na planini nalik rudniku.
Kada ste pomislili da je sve opet normalno…
Opakog snježnog čovjeka glumio je neki student glume.
Jednom smo ga vidjeli da puši tijekom pauze.
Prevarant!
Uskoro ćemo se odjaviti i sigurno ćemo te pokupiti.
Za 40 minuta je slijetanje na Mjesec
i za devet minuta će se javiti komandni modul
koji 14. put prolazi oko Mjeseca.
Slijetanje nije jednostavno kako zvuči.
Moraju preletjeti neka visoka mjesta
prije negoli slete na relativno ravan dio Mjeseca.
Teško je doći tako blizu i onda otići nakon svog tog truda.
Mislim da je to
najveći pritisak koji posada može osjećati.
Sada se okreću prozorima prema gore.
SPUŠTANJE 14 020 M
Trebamo odobrenje prije početka.
-Da/ne za spuštanje. Retro. - Idemo!
-FIDO. -Idemo.
-Kontrola. -Idemo.
-Veze. -Idemo.
-GNC. -Idemo.
-Instalacije. -Idemo.
-Smijete se spustiti. -Izgleda dobro.
Još jedna velika prekretnica.
Visina, 12 129 .
Uključio se alarm 1202.
Da, 1202. Primljeno. Možemo nastaviti s tim alarmom.
-Dolazimo do Delta-H-a. -Kontrolo, imamo brzinu.
Kakav je to alarm, Wally?
U redu je, samo neka
funkcija.
-Pojavljuje se na računalima. -Delta, izgleda dobro.
Pa, ovo je zabavnije od simulatora.
Dobro. Primljeno.
Tada su mogli zaustaviti slijetanje.
Preostale su minute.
Očitavamo 833 km/h.
Još imamo radarsko navođenje. Dobro.
Brzo se spuštamo.
Brzina 833 km/h. Spuštaju se.
Visina, 1280 metara.
Možeš sletjeti, Orle.
Primljeno.
-Visina 914 metara. -Idemo. Visina 609 metara, 47 stupnjeva.
Primljeno, Orle. Dobro izgleda. Možeš.
Visina, 487.
Visina, 426.
Dobro je.
Sada dobro vide sletište.
Sad je kritično. Lebdjet će.
Donijet će odluku.
Visina 228 metara.
Odavde je dobro.
Visina 164 metra.
-Svi podaci lijepo dolaze. -Trideset metara. Na 19.
Veliki krater. Veoma kamenit.
Pa,
morat ćeš preuzeti kontrolu i sam sletjeti.
-Šezdeset sekundi. -Šezdeset sekundi.
Svjetla.
Dolje na dva i pol. Naprijed.
Dvanaest metara.
Podižem prašinu.
Devet metara.
Velika sjena.
Dobro izgleda. Dolje za pola.
Prema naprijed.
-Nije dolje? -Nije dolje.
Ima goriva za manje od 20 sekundi.
Naprijed. Skrećem desno.
Kontaktno svjetlo.
Motor je stao.
Motor isključen.
-Motor isključen. -Evo nas.
Stigli smo.
Čovjek na Mjesecu!
Orle, čujemo te. Sletio si?
Houston, ovdje Baza Tišina.
Orao je sletio.
Primljeno, Tišino. Čujemo te odavde.
Većina dečki je poplavila.
Opet dišemo. Puno hvala.
Ajme!
-Čovječe! -Imat ćemo posla nakratko.
To je zbilja dobro.
Ajme meni.
Bili smo u zraku na Astro putu kada smo čuli vijesti.
-Sletjeli su! -Na Mjesecu su!
Super, čovječe! Uspjeli su!
Da, jesu!
Uspjeli su!
-Sletjeli su na Mjesec! -Da, uspjeli su!
Bili su na Mjesecu, ali nismo znali kada će hodati,
pa smo bili u blizini, zalijepljeni za ekran.
Jučer je Times rekao da je g. Nixon pokušao ovo iskoristiti…
To se ne spominje, ali mnogima je smetalo
koliko je koštao put na Mjesec.
Što smo drugo mogli s tim novcem i što je to značilo.
…poput Španjolske 15. stoljeća. Otkrivamo novi svijet.
No pitam se je li naša inkvizicija u Vijetnamu,
u ime te velike religije antikomunizma…
Što ona radi na TV-u baš danas od svih dana?
Tko ju je doveo?
Sigurno telefoni luđački zvone u CBS-u.
-Baš je kul. -Sviđa mi se njezina kosa.
Kada pogledate Cape Kennedy, vidite da je okružen siromaštvom.
Kada pogledate Houston Centar,
manje od četiri posto zaposlenika su Afroamerikanci…
Je li to istina, tata?
Koliko ih je u tvom razredu? Jedan? Naravno da je istina.
…je uznemirujuće.
-Kada će hodati po Mjesecu? -Da. Što čekaju?
…što se znanosti tiče.
Novcem koji su bacili za put na Mjesec
mogli su nahraniti siromašne Afroamerikance u Harlemu
i čitavoj zemlji.
Zaboravite Mjesec. Donesimo taj novac u Harlem.
Tako je.
Kao što je dr. Paine rekao pri ranijem letu Apolla,
ovo je bio trijumf konzervi.
Valjda je zato ljudima ovo malo neukusno…
Nakon dana u AstroWorldu,
bilo je teško ostati budan jer je prijenos trajao i trajao.
Načekali smo se
dok su se astronauti mučili s odijelima i smanjivanjem pritiska u kabini.
Suosjećao sam s njima.
Ali sam i mislio na sve godine sanjanja i truda
koje će uskoro postati stvarnost.
Hej. Izaći će.
To je dobro.
Ne vidi kamo ide. Izlazi iz otvora.
Nije se htio
uhvatiti za stranice otvora.
Osjetljivo odijelo i ruksak.
Dobro, Houstone, na trijemu sam.
Primljeno, Neile.
Imamo sliku na TV-u. Još tri koraka i jedan dugačak.
Dobro.
Evo ga. Stopalo silazi stepenicama.
Neile, vidimo da se spuštaš niz ljestve.
U podnožju ljestvi sam.
Stepenice modula su ukopane
tri do pet centimetara.
Površina se čini veoma glatkom
kada se približite. Gotovo je poput praha.
Pogledajte te slike.
Sada će sići sa stepenica.
Armstrong je na Mjesecu. Neil Armstrong.
Evo ga.
Taj 38-godišnji Amerikanac stoji na površini Mjeseca.
Da, gospodine.
Ovo je jedan mali korak za čovjeka,
a velik za čovječanstvo.
Površina je glatka i brašnasta.
Mogu je zahvatiti stopalom.
Prianja u slojevima,
poput ugljena u prahu na…
na potplat i stranice mojih čizmi.
Otisci mojih čizama i koraci
u finim, pjeskovitim česticama.
Hej, pogledaj taj skok.
Smijem li izaći?
E, to je opušteno.
Da.
-Ajme, izgleda zabavno, zar ne? -Dobro. To je to.
Spremni?
-Prekrasan pogled. -Nije li sjajno?
Prekrasan pogled.
Prekrasna pustinja.
Vidimo kako čovjek ostavlja otiske stopala na Mjesecu.
Bez atmosfere, bez vjetra, bez kiše da ih ispere,
mogli bi ovdje ostati jako dugo.
Houstone, Columbia ovdje. Prijem.
Prijem. Zadatak krasno napreduje. Sada postavljaju zastavu.
Podigli su zastavu i možete vidjeti zvijezde i pruge.
Vidite zvijezde i pruge na površini Mjeseca.
Prekrasno je. Zbilja prekrasno.
Takozvani klokanov skok.
Postaju pravi veseljaci.
Baza Tišina, ovdje Houston.
Možete li obojica stati pred kameru?
Predsjednik Sjedinjenih Država
želi vam nešto reći. Prijem.
Bila bi nam čast.
Govorim vam preko telefona u Ovalnom uredu Bijele kuće
i ovo je sigurno
najvažniji poziv u povijesti ikada.
Ne mogu vam reći koliko se ponosimo vašim pothvatom.
Ovo je najponosniji dan naših života.
Zbog toga što ste učinili,
nebesa su postala dio svijeta ljudi.
I dok razgovarate s nama kod Mora tišine,
inspirirate nas da se još više potrudimo donijeti mir i tišinu na Zemlju.
Na jedan neprocjenjiv trenutak
u cijeloj povijesti čovječanstva, svi su ljudi svijeta ujedinjeni.
Ujedinjeni u ponosu vašim pothvatom
i ujedinjeni u molitvi da se sigurno vratite na Zemlju.
Dobro. Laku noć.
Laku noć, dušo.
Hvala, g. predsjedniče…
-Laku noć, dame. -Laku noć.
Laku noć, dušice.
-Laku noć. Vidimo se ujutro. -…ondje ne stoje čimpanze.
-Mislim da i ja idem u krevet. -Dobro.
-Stevene? -Hej.
Kakav je to dan bio…
-Pusti ga da ide u krevet. -Umoran sam. Laku noć.
…što čovjek nikada nije vidio.
Danas se odigralo pred našim očima
ovo čudo koje je došlo
u isto vrijeme kao i serije o istraživanju svemira.
Vidjeli smo čovjeka kako istražuje Mjesec na drugim sjajnim slikama.
S obzirom na to da su potekle s udaljenosti od 402 336 km
s površine Mjeseca,
čovjek je ondje sletio i ondje napravio prve korake.
Ja, Eric Sevareid, pitam se
što se još može reći.
Nekako su ondje pronašli čudnu ljepotu
koju nam nikada neće moći opisati.
To nije ljepota koja se može prenijeti budućim promatračima.
Pa, tisućama godina čovjek je sanjao da hoda Mjesecom.
Sada, nakon što smo to vidjeli, nakon što znamo da se to dogodilo,
još uvijek se čini poput sna.
I to je zapravo ostvarenje sna.
-Greg. -Što?
Idi u krevet.
'Noć.
Laku noć.
Ajme.
Čestitam. Uspio si.
Pa, svi smo uspjeli.
O, to je lijepo od tebe.
Je li Stan uopće vidio prve korake?
Ne znam. Bili su umorni. AstroWorld ih je umorio.
Samo želim da može reći unucima da je vidio prve korake na Mjesecu.
Pa, znaš kako sjećanje radi.
Ako je i spavao, mislit će da ih je vidio.
U PROGRAMU APOLLO RADILO JE VIŠE OD 400 000 LJUDI
PREKO 600 MILIJUNA LJUDI DILJEM SVIJETA
NA TV-U JE GLEDALO PRVU ŠETNJU PO MJESECU
IZMEĐU 1969. I 1972., PO MJESECU JE HODALO 12 LJUDI (I JEDAN KLINAC)
NITKO SE ONAMO NIJE VRATIO…
JOŠ
Prijevod titlova: Lidija Funtek