Downloaded from YTS.MX
Lähtölaskenta alkaa.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kuusi, viisi, neljä, kolme, kaksi, yksi, nolla.
Moottorit käynnissä.
Laukaisu.
Kevät vuonna 1969.
Paikka on Ed Whiten peruskoulu Teksasin El Lagossa,
Etelä-Houstonin lähiössä heti NASA:n vieressä.
Mistä kaikki alkoi tänä merkittävänä päivänä?
Neljännen luokan välitunnista.
Tuo en ole minä. Hän on Ricky Rodriguez, yksi epäonnistujakavereistani.
Sääntöjä oli muutettu.
Palloa ei saanut heittää toisia päin, mikä oli ollut hauskinta kickballissa.
Se vaati hieman totuttelua.
Tässä liikunnanopettajamme hra St. George kävelyttää Rickyn muurille.
Hänen kurinsa oli erityistä.
Hän piirsi pienen ympyrän lähimpään seinään.
Pistä nenäsi tuohon ja pidä se siinä.
Se oli aina hieman liian korkealla.
Joten piti olla varpaillaan tunnin loppuun saakka.
Kun hän työnsi minun nenäni seinään, olin valmis.
Oli ratkaisevaa levittää asentoa huomaamatta -
ja kyykähtää hieman mittauksen keskeisellä hetkellä.
Nenä tuohon.
Tuo olen siis minä, Stanley.
Minua kutsuttiin Staniksi, paitsi kun olin vaikeuksissa -
tai ensimmäisen päivän nimenhuudossa.
Kickballissa olin polttaja ja yleispuolustaja.
Joukkuekaverit ohjeistivat nappaamaan joka pallon.
Olin kyllä myös melko hyvä potkaisemaan.
Mutta palataanpa alkuun. Nuo tyypit muuttivat elämäni lopullisesti.
Tuolla se poika on.
NASA HUIPPUSALAINEN
Seurasimme peliäsi ja puhuimme opettajillesi.
Vaikutuimme -
eräistä esitelmistäsi, ja olet ansainnut hienosti -
Presidentin kuntopalkinnon kolmena perättäisenä vuonna.
Olemme valinneet sinut kokelaaksi tähän tehtävään.
Mihin tehtävään?
Aikaa ei ole tuhlattavaksi, joten kerron lyhyesti.
Rakensimme kuumoduulista vahingossa hieman liian pienen.
Mutta emme anna sen vaikuttaa.
Miten se tapahtui?
Osaatko matikkaa?
Kyllä. -Saatko täydet pisteet joka kokeesta?
En. -Okei.
Olemme lähellä, mutta meidän on testattava tätä -
pienempää versiota kuun pinnalla, pian.
Tarvitsemme kaltaisesi lapsen apua, että ehdimme kuuhun ennen venäläisiä.
Miksette lähetä simpanssia?
Koska sinä puhut paremmin englantia.
Stan, olet ainoa toivomme.
Mitä sanot? Tee se maasi puolesta.
Tee se vapaan maailman puolesta!
Okei.
Hienoa.
Salainen koulutus alkaa kouluvuoden loputtua.
Salainenko?
Huippusalainen, Stan. Tätä salaista operaatiota ei ole olemassa.
Tätä kokousta ei koskaan tapahtunut. Kukaan ei saa tietää tästä.
Vanhempasi, veljesi, siskosi.
Ei kukaan. -Hetkinen.
Miten se onnistuu? Missä minä muka olen?
Kesäleirillä. Sinua suositeltiin, ja sait stipendin Camp Grizzlyyn,
erikoisleirille Michiganiin Lake Traversen lähelle.
Menit toukokuussa ja olit siellä lähes koko kesäkuun.
Sää ja ötökät olivat rasittavia, mutta sinulla oli hauskaa.
Todellakin.
Joitain asioita ei unohda.
SIMULAATIO- JA KOULUTUSKESKUS
APOLLO-PROJEKTI
VOLTIT
Tauko!
Unohdetaanpa tämä hetkeksi. Palaamme tähän myöhemmin.
Kerron ensin elämästä tuohon aikaan. Se oli upea aika ja paikka olla lapsi.
Elämä Houstonin alueella 60-luvun lopulla, erityisesti NASA:n lähellä,
oli kuin scifi-tarinassa.
Optimistinen teknologinen tulevaisuus oli täällä.
Me olimme kaiken uuden ja paremman keskipisteessä.
Kehityksen kärjessä oli tietenkin avaruusohjelma.
Kuulento julistettiin tavoitteeksi -
presidentti Kennedyn puheessa Ricen yliopistossa Houstonissa.
Jotkut kysyvät, miksi kuuhun?
Miksi se on tavoitteemme?
He voisivat kysyä: "Miksi kiivetä korkeimmalle vuorelle?
Miksi lentää Atlantin yli 35 vuotta sitten?
Miksi Rice pelaa Texasia vastaan?"
Me valitsimme mennä kuuhun.
Me valitsimme mennä kuuhun tällä vuosikymmenellä,
ei siksi, että se olisi helppoa, vaan siksi, että se on vaikeaa.
Avaruuskeskus siirrettiin kaupungin ulkopuolelle vuonna 1962.
Samana vuonna Houston alkoi rakentaa -
maailman ensimmäistä kupolistadionia, maailman kahdeksatta ihmettä.
Astrodomea.
Rakennustyön aloitusseremoniassa ei kaivettu maata lapioilla,
vaan virkailijat ampuivat pistooleilla maahan.
Stadionilla oli animoitu tulostaulu kaikenlaisilla hauskoilla grafiikoilla.
Parasta oli, kun Astro löi kunnarin.
Tai, kuten he sanoivat, laittoivat pallon kiertoradalle.
Se aloitti valtavan elektronisen ilotulituksen.
Täällä käytettiin ensimmäistä kertaa Astroturfia.
Tekonurmea ei tarvinnut kastella tai leikata.
Se sopi aikakaudelle,
jona kaikki oli uutta, ihmisen tekemää ja parempaa.
Vaikka Joe Namath sanoi, että se tuntui betonilta,
oli kuin luonto rajoituksineen olisi jo voitettu.
Kukaan ei epäillyt, ettemmekö kohta eläisi kuussa tai lähiplaneetalla.
Ehkä jossain kupolisiirtokunnassa.
Ja teknologian kehityksen perusteella oli helppo kuvitella,
että eläisimme pitkälti yli satavuotiaiksi.
Esimerkiksi lääkäriasemalla -
DeBakey ja Cooley kehittelivät sydänsiirtoa.
Ja lähempänä kotia,
me olimme yksi ensimmäisistä alueista, joka tarjosi painonäppäinpuhelimet.
Kuunnelkaapa tätä.
Se oli huippua. Ei enää pyörittelyä.
Äänillä pystyi soittamaan biisejä. Siskoni Vicky oli musikaalinen.
Hän oli vanhin, seuraavaksi Steve,
sitten Jana, Greg, Stephanie ja lopuksi minä.
Kokeile sinäkin.
Okei.
Haloo?
Maamme kävi sotaa.
Kaupungit paloivat ja helvetti oli irti kaikkialla.
Lapsen näkökulmasta, lähiöissä, se kaikki rajoittui televisioon.
Lapsena se tuntui muutenkin normaalilta.
Taas uusi mellakka.
Taas kuuluisan johtajan salamurha.
Niin aikuiset kai toimivat.
Perheessämme vain Vicky edusti niin sanottua sukupolvien välistä kuilua.
Hän oli ainoa meistä, joka vaikutti tietävän tai välittävän maailman menosta.
Me pääsimme lähimmäksi toimintaa Houstonissa lähellä äidin collegea,
jossa hän tuntui olevan ikuisesti tutkijakoulussa.
Katsokaa noita vaatteita. -Noitako?
Tämän vuoksi me muutimme lähiöön. Päästäksemme eroon tuollaisista.
Jäykkiksiä pelottaa.
Ei. Siskonne puhuu potaskaa.
Muutimme isänne työn vuoksi. Hän kyllästyi kahden tunnin työmatkaan.
Ymmärrättekö?
Ok, äiti. -Selvä.
Kyllä.
Äiti, onko tuo hippi?
Kyllä, tuo on hippi.
Entä tuo?
Ei. Liian lyhyet hiukset.
Mutta hänellä on leveät lahkeet.
Ok. Kyllä, tuo on hippi.
Taidan tykätä hipeistä.
Houstonin eteläpuolen uusissa lähiöissä -
nousi uusia asuntoalueita kuin sieniä sateella.
Naapurustossamme rakennettiin jatkuvasti.
Maa oli täysin tasaista.
Ainoa mäkeä muistuttava asia oli moottoritien ylikulku.
Se oli rannikkoaluetta, vain 10 m merenpinnan yläpuolella.
Viemäriverkosto oli puutteellinen, joten sateen jälkeen siellä tulvi aina.
Vesimokkasiinikäärme!
Joka kerta!
Paikalla ei ollut historiaa. Kaikki oli uutta, silmänkantamattomiin.
Uusia loputtomia ostareita ruokakauppoineen, ravintoloineen,
ja mikä parasta, keilaratoineen ja pelihalleineen.
Kävimme keilaradalla vähintään kerran viikossa.
Keilasimme, kun vanhemmat maksoivat. Muuten kaikki toiminta oli pelihallissa.
Kehitimme systeemin, joka jatkoi niukkoja viikkorahojamme.
Neljännesdollarin sijoituksella saimme RC Colan ja flipperipelin.
Keskityimme osaamiimme peleihin, kuten Aquariukseen.
Kaikki paine oli ensimmäisessä pelissä. Oli pakko voittaa.
Ei vain pelien jatkamiseksi, vaan koneen täyttämiseksi ilmaispeleillä.
Kun oli aika lähteä kotiin,
pystyimme yleensä myymään ne jollekin, joka piti sitä hyvänä kauppana.
Osa viehätystä oli se, että paikalliset hulttiot hengasivat siellä.
Ihastelimme heidän käytöstään ja tapoja, joilla he päihittivät koneet.
Joko tylysti kikkailemalla vetovoiman kanssa -
tai näppärästi hankkimalla pelejä ilman rahaa.
Jos sen teki juuri oikein, kone aloitti uuden pelin.
Mestarillista.
Harjoittelin liikettä vuosikausia, mutten koskaan oppinut.
Talomme valmistui ensimmäisten joukossa.
Koko naapurusto oli rakennustyömaa ja vapaasti käytettävissä.
Hukkalaudoista pystyi rakentamaan linnakkeen.
Sen oli riitettävä,
koska puumajat olivat vuosikymmenien päässä.
Isä, eikö tämä ole varastamista?
Minä ajattelen sen niin,
että he veloittivat meiltä liikaa talosta, joten he ovat velkaa meille.
Tämä on vain vanerinpala. Eivät he kaipaa sitä.
En tiedä, oliko isä säästäväinen ja raatamalla pärjäävä -
vai lähempänä huijaria.
Kiristä sitä hieman. Hyvä.
Selvästi perheemme tehtävä oli säästää mahdollisimman paljon rahaa.
Hyvä.
Hei, hei!
Se ei loppunut vielä.
Pistä se takaisin tankkiin.
Purista kahva täysin auki.
Nosta letkua.
Letkussa on minun bensaani.
Maksoin siitä. -Isä, hän tietää sen.
Vaikka isä oli vastuussa NASA:n tavaraliikenteestä…
Menepä nyt hakkaamaan ne ryssät. - Selvä peli, toveri.
…ja ilmeisesti ansaitsi riittävästi elättääkseen kuusilapsisen perheen,
minua hävetti, että hän oli konttorirotta, eikä mukana itse tehtävissä.
Ylenemiseen on ja ei ole mahdollisuutta…
Hän oli kovin kaukana astronautista.
Isäni laskee koordinaatit, että kun astronautit laskeutuvat mereen,
laivasto voi käydä hakemassa heidät.
Hän on se, joka lähtölaskennan jälkeen -
painaa nappulaa ja laukaisee aluksen.
Kun kävelin kotiin koulusta…
Sepitin usein satuja, mikä on kiltti tapa sanoa että valehtelin.
Joten menin lähemmäs.
Silloin tajusin,
että häneen oli kytketty johtoja, jotka jatkuivat aina avaruuteen saakka.
Hän oli robotti.
Olisin halunnut tuoda hänet tänne tänään,
mutta hänet vetäistiin johdoista ylös yhtäkkiä.
Rva Ulrich sanoi, ettet tuonut mitään esitelmääsi.
Minä kerroin siitä. Toivoin, että he kuvittelevat loput.
Kerroit luokalle, että isäsi lähtee Apollo 14:llä tai 15:llä vuonna 1972.
Kulta, onko se totta?
Miksi isä ei tee mitään tärkeää NASA:ssa?
Se on vähän noloa. -Stan.
Isäsi on työskennellyt ankarasti päästäkseen osastonsa johtoon.
Hän on vastuussa kaikesta, mitä sinne menee, kynistä avaruuspukuihin.
Hän on tärkeä. -Okei.
Mietin vain, miksi hän ei voi olla astronautti tai jotain muuta jännää.
Kulta, ei jokainen voi olla astronautti.
Jokainen tekee osansa. Se vaatii paljon ihmisiä.
Myös isäsi, ymmärrätkö?
Kyllä. -Hyvä.
Se oli totta.
Naapurimme teki kypäriä. Monien ystävieni isät olivat NASA:n insinöörejä.
Erään luokkani tytön äiti teki pukuja.
Tuntui, että kaikki tekivät jotain NASA:lle.
Isäni teki osansa myös, vaikkakin mielestäni mitättömän.
Kuten sanoin, olin viimeinen kuudesta lapsesta perheessäni.
Ainoa, joka oli syntynyt 60-luvulla.
Kun minä synnyin,
vanhempani olivat jo saaneet tarpeekseen lastensa kuvaamisesta.
Minut liitettiin valmiiseen systeemiin, mutta siinä kaikki.
Minusta ei ole lainkaan valokuvia tai kotivideoita.
Sisarukseni kiusasivat minua siitä.
Näetkö? Et ole missään näistä.
He eivät uskalla sanoa, että sinut on adoptoitu.
Haimme sinut orpokodista. -Kirkuvien vauvojen seasta.
Onpa hauskaa.
Kuulin, että synnyttyäni äiti alkoi syödä uusia pillereitä,
muttei kertonut siitä papille kirkosta erottamisen pelossa.
Naapurissamme asuivat Patekit,
jotka eivät käyttäneet ehkäisyä, koska heille syntyi uusi lapsi joka vuosi.
Heidän äitinsä oli ylirasittunut.
Hän antoi joskus lapsille kuminauhoja järsittäväksi ruokien välissä.
Hänellä oli pakkomielle puhtauteen.
Hän piti heidän kotinsa putipuhtaana,
minkä vuoksi lasten oli oltava ulkona lähes kaikki päivät.
Paitsi vastasyntyneen.
Hän toi toiseksi nuorimman ulos, pysyi sisällä vauvan kanssa ja siivosi.
Aina silloin tällöin kävi näin.
Mutta me kaikki selvisimme lapsuudestamme jotenkin.
Odota!
Kun Patekien isä tuli töistä,
hän istui avoimessa autotallissa ja poltti sikareita koko illan.
Hän kai teki omaa osuuttaan talon puhtaana pitämisessä.
Me kuusi olimme melkoinen työläisarmeija.
Pidimme talon ja pihan siistinä ja teimme hommamme tarkasti.
Loputtoman ulkotyön lisäksi suurin sisätyöni oli roskisten tyhjääminen.
En tiedä, oliko muovipusseja jo olemassa,
mutta me käytimme vain vanhoja ruokakaupan pusseja,
jotka vuotivat kaikenlaista limaa, mitä roskista tuli.
Oli tietysti minun hommaani siivota myös lattia.
Ehkä meillä ei ollut varaa, mutta emme käyneet ravintoloissa.
Äiti oli nero luomaan aterioita, jotka kestivät päiväkausia.
Säilykelihaa fariinisokerilla ja ananaksella sunnuntaina.
Maanantaina oli lihavuokaa.
Tiistaina lihaleipiä.
Loput lihat lisättiin keskiviikon papusoppaan.
Muita vakioruokia olivat tomaattikeitto ja juustoleivät,
tonnikalavuoka perunalastuilla, pannupiiraat, lihamureke,
loputtomat muunnelmat kanasta ja tietysti kermamaissi.
Hyvää olivat täytetyt munat, kotitekoiset mehujäät, nakit -
ja erityisinä päivinä, popcorn.
Myös hyytelömuottihullutus oli juuri alkanut.
Kouluruoka oli omatekoista.
Joka sunnuntai-ilta autoimme äitiä -
ja valmistimme viikon annoksen leipiä kouluruoaksi.
Pakastimme ne ja sulatimme ennen jokaista koulupäivää.
Sulatus ei aina onnistunut,
joten oli syötävä puolijäistä ja litimärkää makkaraleipää.
Isäni vanhemmat asuivat Houstonissa. Vierailimme viikonloppuisin.
Jatka vain kevyttä naputtelua.
Kunnes se suoristuu.
Näetkö?
Naula kestää ikuisesti, joten älä heitä niitä pois.
Säilytä ne hyvässä paikassa.
Isovanhempieni kokema lama sai heidät pelkäämään,
että se iskisi uudelleen milloin tahansa.
Älä lyö sormeesi.
He säästivät kaiken vähänkin arvokkaan ja käyttivät kaiken uudelleen.
Sinähän osaat jo.
He käyttivät talouspaperinkin kahdesti. Siitä heräsi kysymys:
mitä järkeä on talouspaperissa verrattuna rättiin?
Mutta kukaan meistä ei sanonut mitään.
Emme ole menossa…
Isoäiti vei meidät katsomaan The Sound of Musicia -
kuuden kuukauden välein.
En ole varma esitettiinkö elokuvaa vuosikausia -
vai uusittiinko sitä jatkuvasti.
Ne olivat mukavia retkiä mummin kanssa, joka elokuvavalintansa lailla -
oli miellyttävä ja virheetön nainen.
Toinen mummoni oli paljon kireämpi ja vainoharhaisempi,
mutta hyvin viihdyttävä.
Hän teki pitkiä vierailuja meille -
ja viihdytti meitä salaliittoteorioilla ja tuhoskenaarioilla.
Tiedämme nyt, että JFK ei kuollut tuona päivänä Dallasissa.
Raukkaparasta tuli vihannes luotien aiheuttaman aivovamman johdosta.
He pitävät häntä hengissä eristyksissä kreikkalaisella saarella.
Eivät uskoneet, että kestäisimme nähdä hänet sellaisena,
joten he suojelevat meitä totuudelta.
Aristoteles Onassiksen saari.
Mikä selittää avioliiton Jackien kanssa.
Hänestä maailma oli kovaa vauhtia matkalla perikatoon.
Ylikansoitus tukehduttaa planeetan.
Ohitamme muutamassa vuodessa pisteen, josta ei ole paluuta.
Tiedemiehet sanovat, että maapallo ei kestä -
yli 3,5 miljardia ihmistä, ja jossain vaiheessa 70-lukua -
ruokavarat loppuvat useimmilta maapallon asukkailta,
mikä johtaa nälänhätään ja sotiin.
En tiedä, miten kaikki ruumiit…
Äiti, eiköhän tuo jo riitä. Lopeta tuo vainoharhaisuus.
Pelotat lapsia ja teet minut hulluksi. Et osaa olla hiljaa. Lopeta.
Lopeta.
Maksaa yli 4,5 miljardia joka vuosi kuljettaa roskat pois…
Kun odotettavissa oli tuollaisia uhkia, tulevaisuus vaikutti kauhealta.
Meille sanottiin, että jos tämä jatkuu,
kulkisimme polvia myöten töryssä ja pukeutuisimme kaasunaamareihin.
He tekivät hyvää työtä pelottelussa. Se taisi toimia.
Presidentti Nixon allekirjoitti puhtaan ilman ja veden asetukset.
Roskaamista ei enää hyväksytty.
Steven, tämä on punaniskan ja valkoisen roskaväen ero.
Punaniska heittää tölkkinsä auton lattialle.
Valkoinen roskaväki heittää ne ikkunasta ulos.
He ovat roskaajia. Se ei ole hyvä.
Olemmeko me punaniskoja? -Emme tietenkään.
Punaniska jättäisi tölkit tuonne.
Sinä siivoat ne, kun pääsemme takaisin kotiin.
Tartu rattiin.
Mitä? -Aja.
Juuri niin.
Siihen aikaan sai juoda olutta ajaessa. Ei vain saanut olla kännissä.
Toivo jotain. - Isä, minä vain…
Hän aina pudotti tölkin renkaan oluen sekaan.
En ole varma oliko se rituaali vai isän yritys olla roskaamatta.
Se oli joka tapauksessa hyvä,
koska nuo renkaat saattoivat viiltää jalkaan pahasti.
Kuulin, että vuosittain kuoli kuusi ihmistä nielaistuaan renkaan.
Ajattelin aina, että ehkä se tapahtuisi tänään.
Kuten tuomiopäivän ennusteet yleensä, se ei onneksi koskaan tapahtunut.
Ristiriidoissa oli paljon pureskeltavaa nuorelle.
Toisaalta maailma oli menossa päin helvettiä.
Olimme sodassa Vietnamissa,
mutta pelottavampaa oli kylmä sota Neuvostoliiton kanssa.
Sanottiin, että he saattoivat pudottaa vetypommin milloin tahansa.
Me olimme viimeiset, joille opetettiin suojautuminen.
Se on pommi. Suojaudu.
Mietin, että pöytä ei paljoa suojaisi höyrystymiseltä tai radioaktiivisuudelta.
Mutta joo, teimme harjoitukset silti.
Toisaalta taas tulevaisuus vaikutti upealta ja optimistiselta.
Olimme menossa kuuhun ja ties minne.
Oli helppo tempautua lupauksien huumaan -
ja siihen, että tiede korjaisi lopulta kaiken.
Lisäksi näiden positiivisten ajatusten ruumiillistuma oli NASA -
ja tietenkin itse astronautit.
Muistan nimet vieläkin.
Alkuperäiset Mercury-miehet: John Glenn, Scott Carpenter, Alan Shepard,
Walter Schirra, Gordon Cooper, Gus Grissom ja Deke Slayton.
Seuraavaksi tulivat Apollo-miehet.
Pete Conrad, Neil Armstrong, Buzz Aldrin, Michael Collins, Frank Borman,
James Lovell, Gene Cernan, John Young ja Alan Bean.
He olivat urheimpia. Parhaita.
Tämä on CBS-uutisraportti.
Amerikan kolme ensimmäistä Apollo-astronauttia kuolivat tulipalossa,
joka tuhosi kuualuksen laukaisualustatestin aikana…
Kun Gus Grissom, Roger Chaffee ja Ed White kuolivat Apollo 1 -testin aikana,
äitini itki.
Kouluni oli nimetty Ed Whiten mukaan jo ennen tragediaa.
Sen jälkeen siitä tuli muistomerkki.
Mutta maailma muuttui, samoin kuin meidän näkökulmamme.
Kun Apollo 8 nappasi kuuluisan maannousukuvan kuun yllä jouluaattona,
se antoi maan asukkaille täysin uuden perspektiivin.
Siellä me olimme, kaikki yhdessä, pienellä sinisellä pallolla.
Sanottiin, että pian, kun ihmiset ymmärtävät tämän tarkoituksen,
tietoisuudessa tapahtuisi muutos ja sodat loppuisivat.
Meidän pienessä kulmassamme tuota palloa, katsoi minne tahansa,
NASA ja miehitetyt avaruuslennot olivat kaikkialla.
Leikkikentällä oli rakettiliukumäki, jota sai ohjata.
Kaikki tiesivät, ettei raketeissa ole rattia, mutta se ei haitannut.
Avaruuskilpa oli kokonaisvaltainen osa kulttuuria.
Se esiintyi kaikkialla.
Mainoksissa ja kampanjoissa, vaikka miten naurettavissa.
Hei, minä olen rakettimies!
Tähtäämme kuuhun ylimaallisilla alennuksilla!
Mitä lähempänä kuuta olemme, sitä halvemmalla myymme.
Myymme kaikkea.
Käytettyjä avaruusaluksia, kuumoduuleja, jopa autoja!
Koulussa oli laukaisupäivinä aina sama rituaali.
Opettaja työnsi TV:n luokkaan.
Katsoimme rakettia viiden minuutin ajan -
ja laskimme viimeiset kymmenen sekuntia yhteen ääneen TV:n kanssa.
Kymmenen, yhdeksän, kahdeksan,
seitsemän, kuusi, viisi, neljä,
kolme, kaksi, yksi, laukaisu!
Nousu on alkanut.
Sitten tuijotimme ruutua, kun raketti nousi taivaisiin.
Tiedetunnit olivat jännittävän ajankohtaisia.
Kaikki liittyi tähtitieteeseen, kosmologiaan ja Apolloon.
Kunnes Edwin Hubble todisti toisin vuonna 1922,
ihmiset luulivat, että koko universumi muodostuu vain meidän galaksistamme.
Nyt tiedämme, että olemme vain yksi 100 miljardista galaksista.
Meillä ei vielä ole todisteita muista aurinkokunnista -
kaukaisten tähtien ympärillä, eikä muista planeetoista.
Mutta todennäköisyys sille, että on vain nämä planeetat -
ja me olemme ainoalla, jolla on elämää,
on laskelmiemme mukaan kymmenen miljardia biljoonaa yhtä vastaan.
Kyllä, mitä tapahtuikaan aurinkokuntamme syntymisessä,
tapahtuu varmasti myös toisissa, vai mitä?
Samat materiaalit, painovoima ja olosuhteet kaikkialla.
Ei ole mahdollista, että olisimme yksin.
On vain ajan kysymys, milloin törmäämme muihin universumin asukkaisiin,
ellemme ole jo törmänneet.
2001: AVARUUSSEIKKAILU APINOIDEN PLANEETTA
Matkustimme jo Jupiteriin ja kauemmas elokuvassa 2001,
emmekä epäilleet, etteikö niin kävisi.
Lumouduin elokuvasta.
Kuvailin sen syvempää tarkoitusta kaikille, jotka kuuntelivat.
Kun hän matkusti Jupiterin ohi, hän meni hullun aikapoimun läpi.
Siellä vilkkui kirkkaita valoja, ja yhtäkkiä hän oli vanhassa huoneessa,
vanhana miehenä.
Sitten hän näki sen mustan pilarin, saman kuin Jupiterissa,
kuolinpetinsä jalkopäässä.
Vai oliko se?
Hän yritti koskettaa sitä,
ja muuttui vauvaksi, joka ei ollut vielä edes syntynyt!
Kuten sanoin, se ympäröi meitä.
Meille kerrottiin, että jonain päivänä voisimme lähteä häämatkalle kuuhun.
Ja vuosisadan lopulla voisimme ostaa kuuden kuukauden matkoja Marsiin.
Se oli niin lähellä.
Astronautteja kirjaimellisesti pörräsi yläpuolellamme,
koska Ellingtonin tukikohta oli aivan naapurissa.
Oli tavallista, että suihkukoneet lensivät matalalla ylitsemme -
ja katosivat yhtä nopeasti kuin tulivatkin.
Lopuksi kuului vielä äänivallin rikkoutuminen.
Yleensä juoksimme koulusta kotiin, että ehdimme katsomaan Dark Shadowsia.
Olimme kaikki koukussa siihen.
Se oli todella pelottava tarina -
vanhasta aristokraattiperheestä, joka asui linnassa,
sekä iättömästä vampyyristä, Barnabas Collinsista.
TV oli itsessäänkin jatkuvaa taistelua.
Jopa kelvollisen signaalin saaminen oli haaste näillä antenneilla.
Lisäksi ainakin meidän perheessämme reviiri oli vallattava -
ja sitä oli puolustettava, että sai katsoa, mitä halusi.
Oli niin paljon upeita ohjelmia. Valinta oli monesti todella vaikea.
The Beverly Hillbillies, Gunsmoke, Kolme poikaani, Me hirviöt, Bonanza,
Vaimoni on noita, Star Trek, Adam-12, Salainen agentti 86,
Gomer Pyle, Lepakkomies, Gilligan, Flipper,
Petticoat Junction, Andy Griffith, Unelmatyttöni, The Addams Family,
Dick Van Dyke, The Green Hornet, McHale's Navy,
Vaarallinen tehtävä, Green Acres, Hogan's Heroes,
Dragnet ja Hawaii Five-O, mainitakseni muutamia.
Lisäksi oli yhteen kauteen jääneitä sarjoja,
jotka unohdettiin nopeasti, mutta en minä.
The Time Tunnelissa kaksi tiedemiestä oli eksynyt ajassa -
ja seikkaili historiallisissa hetkissä.
Titanic, Little Bighorn, Ford-teatteri.
Sitten oli ohjelma nimeltä It's About Time,
komedia kahdesta astronautista, jotka huomasivat joutuneensa aikapoimuun -
ja elivät nyt luolamiesten ja dinosaurusten kanssa.
Minä uskon! -Minäkin!
Oli myös uusintojen ensimmäinen aalto,
jossa vanhempiakin ohjelmia näytettiin jatkuvasti.
Myöhään illalla tuli vielä Hämärän rajamailla.
Pienenä en vielä tiennyt, mikä se oli.
Kutsuin sitä Pelottavan lentävän silmämunan ohjelmaksi.
Näön ulottuvuus.
Mielen ulottuvuus.
Siirryt varjojen ja aineen, asioiden ja ajatusten maahan.
Sitten oli lauantaiaamut.
Nousimme aikaisin ja tuijotimme testikuvaa.
Odotimme, että hupi alkaa.
Myöhään lauantaisin tuli paikallinen ohjelma, Weird,
joka alkoi karmivalla theremin-teemalla.
Tervetuloa Weirdin pariin.
Tuli elokuvia, kuten Jättiläisnaisen hyökkäys,
Mies, joka kutistui, "Se" jostakin, The Beginning of The End,
Valuva kuolema,
Matango.
Kaikenlaisia, joissa oli atomipommin aiheuttamia mutaatioita.
Lähetyksemme päättyy. -Hyvää yötä.
Seuraavaksi kansallislaulu.
Ohjelma loppui keskiyöllä, ja asemat menivät kiinni.
Laita se pois päältä.
Kouluvuoden sunnuntai-iltoja odotettiin kauhulla.
Värien ihmeellinen maailma,
joksi sitä kutsuttiin ennen Disneyn ihmeellistä maailmaa,
oli melankolisen tunnelman tahrima.
Kouluaamu häämötti jo uhkaavasti. Vaikka ohjelma olisi kuinka hyvä,
viikonlopun hupi ja vapaus oli loppumassa.
Kerran vuodessa oli Ihmemaa Ozin erikoislähetys TV:ssä.
Kokoonnuimme kaikki katsomaan.
Kohta se muuttuu värilliseksi…
Se oli enemmän kuin elokuva.
Ennen väri-TV:tä kaikki oli mustavalkoista, jopa Oz.
Mutta väreissä tai ei,
lentävät apinat saivat siskoni Stephanien aina peittojen alle tai ulos huoneesta.
Vietnamin sota oli iltauutisten vakioaihe. Se löysi tiensä lähes kaikkialle.
Viime viikolla sodassa kuoli 148 yhdysvaltalaista…
Lapselle se oli hämmentävää.
Aikuiset syyllistivät meitä aina.
Syökää kaikki ruoka, Vietnamin lapset näkevät nälkää.
Sodimme heitä vastaan ja pommitimme heitä, mutta välitimme heidän lapsistaan.
HOUSTONISTA VIETNAMIIN
Tänne!
Tämä oli täydellinen paikka kasvaa,
koska nuoria perheitä ja lapsia oli valtavasti.
Pelin sai pyörimään aina.
Pelasimme etupihoilla, kaduilla ja joskus -
menimme asutuskeskuksen ulkopuolelle,
jossa oli iso pelto ja vedenkäsittelylaitos.
Kutsuimme sitä Viemäripuistoksi.
Kun satoi, ja iltaisin,
pelasimme veljeni Gregin kanssa itse keksimäämme baseball-peliä.
Astrojen supertähti Jim Wynn lyömässä.
Kunnari!
Lelukanuuna!
Tulostaulu sekoaa tästä lyönnistä!
Meillä oli baseball-korteista luotu joukkue,
ja kaikki tiet johtivat omaan mestaruuskisaamme.
Tämä oli ennen pehmopallojen keksimistä, joka muutti kaiken.
Välillä syntyi joukkotappeluita.
Seuraavaksi, Boog Powell!
Nyt riitti!
Hyökkäys!
En koskaan unohda naapuruston lapsia.
Oli Larry, jolla oli kamala silsa.
Jokainen oli vuorollaan se lapsi, jolla oli kipsi.
Oli Byron, NASA-tiedemiehen poika,
paikallinen pyromaani-kemistisettilapsi,
joka rakensi jatkuvasti pieniä raketteja.
Joskus hän laittoi heinäsirkan pilotiksi.
Kolme, kaksi, yksi!
Oi Susanna, älä itke puolestain…
Oli Tony, viisastelija, jonka seura tiesi vaikeuksia.
…on banjo polvellain
Hän oli erikoistunut laulujen sanojen muutteluun.
Perinteisistä muunnelmista törkyyn.
Vanha Dan Tucker oli väkevin maan
Naamansa pesi pannulla vaan
Kampana toimi vankkurin pyörä
Hän kuoli särkyyn…
Munissaan!
Stan, Tony, ulos käytävään.
Yksi huonoista puolista oli se, että lapsia koulutettiin kuin eläimiä.
Oli jatkuvasti muistutettava, mikä oli epäsopivaa käyttäytymistä.
Olit aina yhden pienen munauksen päässä selkäsaunasta joltain aikuiselta.
Vanhemmat, rehtorit, valmentajat. Jopa kavereiden vanhemmat, joilla oli -
"piiskaa sinä minun lastani ja minä sinun" -sopimuksia.
Mutta kukaan ei ollut pelottavampi kuin rehtorimme,
itse viikatemies, hra Cowan.
Oletteko te pojat täällä kurinpitosyistä?
Taas.
Seuratkaa minua.
Ei. -Selvä, palaa luokkaasi.
Tony, Stan, tulkaa tänne.
Se kai sopi aikaan. Elämä oli halvempaa.
Olimme kaikki uhrattavissa, eikä kukaan miettinyt turvallisuutta.
Ajoimme moottoritietä yli sataa -
lava täynnä lapsia matkalla rannalle.
Kenenkään mieleen ei tullut,
että kaikkien kuolema oli vain yhden pienen kolarin päässä.
Mehujäiden syönti altaalla saattoi muuttua katastrofiksi.
Ne oli jäädytetty niin, että ne muuttuivat kuivajääksi,
joten ne tarttuivat kieliimme.
Naapurustomme uima-allas oli niin ylikloorattu, että se poltti silmiä.
Kemikaaleja ei kai oikein vielä tunnettu,
joten ei tullut mieleenkään, että mikään olisi vahingollista.
Olimme varmasti viimeinen sukupolvi, jonka mielestä oli hauskaa ajaa -
DDT-myrkkyä ruiskuttavien moskiittoautojen perässä.
Oli aivan tavallista, että kun palasimme kotiin,
koko talo oli kaasutettu hermomyrkyllä, koska siellä oli nähty torakka.
Ja valmentajamme ainutlaatuiset motivaatiotekniikat.
Jokaisesta pelissä tehdystä virheestä -
oli seistävä kolmen joukkuekaverin edessä, kun he tulittivat palloilla.
Minun strategiani oli napata tarkimman heittäjän pallo,
väistää yksi ja toivoa, että kolmas heittää ohi.
Niin saatoin selvitä hengissä.
Kaiken hauskan keskellä tuntui siltä,
että rangaistus tai kipu ei ollut koskaan kaukana.
Kuten pelissä nimeltä Red Rover.
Juokse pois, juokse pois, Stan olla se vois.
Juokse pois, juokse pois, Ronnie olla se vois.
Pelasimme pelejä, kunnes tapahtui jotain tällaista.
Se tarkoitti, että olimme kasvaneet leikistä ohi. Oli aika tehdä jotain muuta.
Se oli joko baseball, jalkapallo, koripallo tai suuri pyöräseikkailu.
Opimme kaikki korjaamaan pyöriä. Erityisesti paikkaamaan kumeja.
Jokainen pitempi automatka tuntui sisältävän renkaanvaihdon.
Ehkä kyse oli siitä, että silloin ei ollut vahvistettuja renkaita,
tai siitä, että isä halusi ostaa renkaat käytettynä.
Mitä jos ostaisit uuden renkaan?
Sitten se ei sopisi kolmen muun kanssa ja näyttäisi pöhlöltä.
Pelasimme erilaisia pelejä riippuen seurasta.
Jos mukana oli paljon tyttöjä, kuten kaikkien siskot,
pelasimme patsaantekoa…
Varo.
…jossa piti sanoa, mikä patsas oli.
Pannari.
Feeniks.
Aalto.
Astronautti.
Iltaisin pelasimme sisällä tai takakuistilla.
Niin paljon klassisia lautapelejä.
Viisi, kuusi, seitsemän…
Joskus, kun meillä oli muita perheitä vieraina,
kisailimme esimerkiksi omenan nappaamisessa vesivadista.
Katsokaa ja oppikaa. Uusi maailmanennätys tulossa.
Kolme, kaksi, yksi, nyt.
Jossain vaiheessa Greg keksi varman tavan voittaa aina.
Hän oli niin ylivoimainen, että pelaaminen oli lopetettava.
Näin se tehdään!
Kolme siskoani olivat useimmiten vihollisiani,
mutta heistä oli myös tiettyä etua.
Vicky sai työpaikan Baskin-Robbinsilta, jäätelöbaarista,
joka tarjosi älyttömät 31 erilaista makua.
Hän sai kaksi ilmaista kauhallista vuorossa.
Taidan ottaa banaanipähkinäkinuskin.
Hyvä valinta.
Ensimmäiset pari kuukautta hän söi ne itse.
Jossain vaiheessa hän kyllästyi ja alkoi jakaa niitä.
Kannatti olla paikalla, kun hän pääsi töistä.
Kiitos.
Pitääkö minun arvata, millä maulla saan kyydin kotiin?
Vain…
Sano vain. -Vanilja, kiitos.
Vaniljako? -Niin.
Haluatko vaniljaa? -Kyllä.
Kaikista näistä mauista… -Kyllä.
Kauhaise vain. - Okei.
Niin.
Veljeni Steve ei tainnut koskaan ottaa muuta kuin vaniljaa.
Kaikkien noiden eksoottisten makujen tuhlausta.
Mutta taisin silti ihailla hänen johdonmukaisuuttaan.
Siskoni vastasivat aika pitkälti musiikkipuolesta talossa.
Heidän makunsa oli monipuolinen.
Nuorin, Stephanie, piti kaikesta suositusta.
Muistan hänen kuunnelleen Archies-singleään "Sugar Sugar" -
jatkuvalla toistolla.
Archiesit olivat sarjakuvahahmoja,
mutta se ei estänyt saamasta vuoden 1969 suurinta hittiä.
Ok.
Viimeinen kerta, eikö?
Selvä. -Olen saanut tarpeekseni.
Keskimmäinen siskoni, Jana, rakasti Monkeesia, ja itse asiassa -
jokaista bändiä, jossa oli komeita poikia.
Oma makuni oli tavallaan kypsymässä.
Esimerkiksi Herb Alpertiin.
Tai ainakin erääseen tiettyyn levynkanteen.
Vickyllä oli tietysti viilein musiikkimaku.
Hän luennoi mielellään laulujen syvemmistä tarkoituksista.
Todellinen tarkoitus on piilotettu.
Meidän on selvitettävä se, kuten "Lucy in the Sky with Diamonds".
LSD.
Se on esillä valistuneille, mutta jäykkikset eivät tajua.
Voi luoja! Pistä se pois!
Voi ei! -Okei.
Voi, Jana!
Janalle sattui aina kaikenlaista.
Hän oli ensimmäisenä tikattavana, ensimmäisenä luu poikki.
Hänelle tapahtui juttuja.
Tyttönä oleminen vaikutti täyspäivätyöltä.
Kaikki halusivat suorat hiukset,
mutta se oli vaikeaa Houstonin kosteudessa.
Tämä oli ennen hiustuotteita ja hiustenkuivaajia.
Papiljotit olivat niin pieniä, että he käyttivät limsatölkkejä.
Siskoni olivat neuvokkuutensa lisäksi myös dramaattisia.
Ouija, oletko kanssamme?
KYLLÄ – EI
Kyllä! -Voi, jukra!
Tämä on hyvä.
Onko Robert pihkassa minuun?
Kyllä!
Makuuhuoneessamme oli sopimus, että paras nainen oli Raquel Welch,
joka esiintyi elokuvissa, kuten Miljoona vuotta eKr.,
Fantastinen matka ja Bandolero!
Lisäksi Stevellä oli Playboy-kätkö pöytänsä alla.
Koskaan ei selvinnyt, kuka siskoista kanteli.
Radio oli aina päällä soittaen hittejä.
Yksi suosikeistani oli "In the Year 2525", jossa laulettiin uhkaavasta dystopiasta.
Monissa lauluissa laulettiin tuntemistani tytöistä.
Yhdessä merkittävässä biisissä oli miehen nimi, mutta se oli Sue.
Kavahdin ja sanoin:
"Mun nimi on Sue"
"Mitä kuuluu?"
"Nyt lähtee henki…"
Rakastimme loppua, missä heidän oli piipattava kirosana.
Hiekasta rattaissa ja kivestä kengässä
Koska minä olen piip, joka nimesi sut Sueksi.
Pakko sanoa, että tämä oli pilasoittojen kulta-aikaa.
Vuosikymmen ennen soittajan tunnistusta. Soitimme perussoitoista…
Onko hirvi järvellä?
Käykää hakemassa se pois.
…hienostuneempiin…
Päivää. Tässä on Tommy O KRB:stä ja Nimeä tämä laulu.
Kenen kanssa puhun?
Nimeni on Marta.
On onnenpäiväsi, Martha!
Pääpalkintomme on jo 285 dollaria.
Voitat sen, jos osaat nimetä tämän laulun. Saat kuulla sitä viisi sekuntia.
Oletko valmis?
Olen kai.
Nimeä tämä laulu.
Martha, osaatko nimetä tämän laulun?
Onko se "Wichita Lineman"?
Kyllä! Voitit pääpalkinnon!
Jana, vastaa sinä. Kerro, että syömme.
Kuka se on? -Epäkohteliasta.
Vastaavasti isällä oli vastaus,
kun eräs pilasoittaja soitteli meille jatkuvasti.
Hän taas.
Minäpä näytän sille pikku paskalle.
Haloo.
Ai, mielenkiintoista.
Kuuntelepa tarkasti tätä.
Isä!
Tuo puhkaisi hänen tärykalvonsa.
Minä tunsin hieman sääliä pilasoittajaa kohtaan.
Rangaistus ei sopinut rikokseen.
Kun emme itse pelanneet nappulaliigassa, seurasimme kaverien pelejä.
Kunhan sekoilimme ja jahtasimme takalaittomia.
Takalaittoman palauttaja saa ilmaisen jäätelön!
Minä otan mansikan. -Yksi takalaiton, kiitos.
Ja yksi Chick-O-Stick.
Siinä.
Ja siinä.
Kiitos.
Ilmaisen jäätötterön sai myös keräämällä pussillisen roskia.
Uskon Jumalaan. Rakastan maatani ja kunnioitan sen lakeja.
Pelaan reilusti ja pyrin voittamaan. Voitan tai häviän, teen aina parhaani.
Katsokaa lippua kentällä, kun soitamme kansallislaulun.
Olin niin liikuttunut nappulaliigan valasta -
ja kansallislaulusta, että pelin tuloksella ei ollut merkitystä.
Se tunne kesti yleensä pelin ensimmäiseen syöttöön saakka.
Ei ollut parempaa lapsenvahtia kuin kolmoisnäytös The Majesticissa,
joka oli nimestään huolimatta nuhruinen.
Muistan erään näytöksen, jossa oli sci-fi-elokuva Countdown.
Pääsimme kuuhun vain huomataksemme, että Neuvostoliitto oli jo siellä.
He olivat kuolleet laskeutuessa.
Hyvän tahdon eleenä amerikkalainen astronautti ripusti -
sekä Yhdysvaltojen että Neuvostoliiton liput.
Nyt hullu maailma!
Lisäksi oli kaksi kauhuelokuvaa.
The Frozen Dead,
jossa natsitiedemies suunnittelee jäädytettyjen natsijohtajien herättämistä.
Ja It,
jossa Roddy McDowallin näyttelemä kako museoassistentti -
herättää 1500-luvun golemin henkiin laittamalla loitsukäärön sen suuhun.
Profetian mukaan se on tuhoutumaton. Golemista tulee hänen rikoskumppaninsa.
Tapa hänet!
Elokuvan lopussa golem kävelee mereen.
Siihen aikaan ei jatko-osia tehty,
joten tietääkseni golem ei koskaan palannut.
En unohda vanhempieni uudenvuodenjuhlia, koska kyseessä oli kohtalokas vuosi 1969.
Aikuiset juhlivat sisällä.
Me olimme takapihalla taistelemassa roomalaisilla kynttilöillä.
Byronin pyromania saavutti uusia tasoja viemäriputken,
pienen räjähdyksen ja liekehtivän pallon avulla.
Oletteko valmiina lähtölaskentaan?
Antaa kuulua!
Kymmenen, yhdeksän, kahdeksan, seitsemän,
kuusi, viisi, neljä, kolme, kaksi, yksi.
Hyvää uutta vuotta!
Tässä kohtaa on varmasti hyvä palata siihen, mistä aloitimme.
Joo, joo. Naurakaa vain.
Mutta näin he sanoivat…
Hyvää työtä, Stan. Et pyörtynyt.
Älä murehdi oksuista.
Kaikki John Glennistä Neil Amstrongiin puklasivat ekalla kerralla.
Lapsuuteni oli siis ollut melko normaali, mutta aikani NASA:lla ei ollut.
Jouduin kovaan rääkkiin.
Tätä jopa kutsuttiin Oksuboksiksi.
Rakastin kuudesosapainovoimaa,
mutta siinä joutui opettelemaan liikkumaan uudelleen.
Oli myös paljon oppitunteja. Tylsiä, mutta ilmeisesti tarpeellisia.
Buzz Aldrin keksi vedenalaisen harjoittelun -
epäonnistuneen avaruuskävelyn jälkeen.
Se oli pelottavaa.
Jouduin harjoittelemaan ja ajattelemaan monenlaisia selviytymisskenaarioita -
varmuuden vuoksi.
Viidakosta erämaahan.
Oli osattava tehdä vaatteet ja suoja laskuvarjosta.
Ajattelin, että jos tämä oli kohtaloni,
se olisi pienin ongelmistani, kuten monissa Hämärän rajamailla -jaksoissa.
Harjoituskauden lopussa jouduin pikakurssille.
Se ei kuulostanut hyvältä.
Opettelin lentämään salaista alusta nimeltä Apollo 10 1/2.
Ensin oli opeteltava kontrollit, jopa sokkona.
Korkeus.
Selvä.
Tapahtuma-ajastin.
Selvä. -Lämpötila.
Selvä.
Simulaatio oli oma juttunsa,
mutta kuudesosapainovoimassa laskeutumista harjoiteltiin hirviöllä.
Kuulaskeutumiskoulutusaluksella eli LLTV:llä.
Neil Armstrong lähes kuoli laskeutuessaan sillä.
Hän pelastautui sekunteja ennen törmäystä ja lähti lounaalle.
Se oli Neil. Viileä kuin viilipytty.
Kun alus oli opeteltu, oli integroidun simulaation aika.
Kranz, Bostick ja kaikki olivat komentokeskuksessa,
minä olin simulaattorissa,
ja simulaation valvojat testasivat meitä.
Äänet kaksisuuntaisen peilin takaa.
Vuoto komentomoduulissa.
S-IVB-moottori suljettu keskeytystilan aikana.
Heitä kutsuttiin simvaleiksi. He istuivat tummennetun ikkunansa takana -
ja keksivät mitä pirullisempia skenaarioita.
Siten oli valmis kaikkeen avaruudessa.
Gemini-ohjelmassa he laittoivat valvojan näyttelemään sydänkohtausta -
nähdäkseen reaktiot.
Kaikki vihasivat heitä.
Viimeinen simulaatio.
Laskeutukaa turvallisesti, niin päivä on pulkassa.
Toivottavasti jää aikaa oluelle Singing Wheelissä.
Kokista sinulle, Stan.
Tangia, kiitos, lennonjohto.
Selvä. Teholaskeutuminen voi alkaa.
Okei. Moottori käynnissä. 10 % työntö.
Hyvältä näyttää.
Täysi työntö voi alkaa.
Täysi työntö. 300 metriä.
Ohjelmistohälytys 1201.
Bales, mikä helkkari on 1201? -Hetki.
230 metriä.
"Ylikuormitus, tehtäviä ei voi suorittaa."
Kaikki vaikuttaa olevan kunnossa.
Jack, mitä tapahtuu?
Pelastushälytys. Tietokone on ylikuormittunut.
150 metriä. Näyttää hyvältä täällä.
120 metriä. Hetki!
Hälytys 1202!
1202.
Mikään ei näytä olevan vialla, mutta tämä ei ole hyvä. Keskeytetään.
Tietokoneessa on vikaa. Keskeyttäkää.
Keskeytämmekö lennon?
Keskeytys. -Perhana! Keskeytys!
Tämä ei ollut keskeytys!
Jos lukisitte manuaalin, tietäisitte, että laskeutumista voi jatkaa.
Meillä on nyt astronautti palaamassa maahan häntä koipien välissä,
miljardi verorahoja tuhlattuna ja etupenkin paikat seurata -
Neuvostoliiton lipun asettamista elokuussa!
Kelpaako?
Kun olin oikeasti valmiina lähtöön,
olin rauhallinen, koska olin mielestäni tehnyt sen jo.
Minut oli piiskattu taistelukuntoon.
Olin enemmän innoissani kuin hermostunut. Ehkä liian rauhallinen.
Stan, oletko valmis? -Valmis.
Siis kuuhun ja takaisin.
Salainen Apollo 10 1/2 -tehtävä onnistui täydellisesti.
Siitä ei koskaan puhuttu mitään. Ei otsikoita. Ei paraateja minulle.
En saanut kertoa edes perheelleni.
Kun Apollo 11 lähti 16.7. ja laskeutui kuuhun neljä päivää myöhemmin,
katsoin sitä TV:stä, kuten kaikki muutkin.
Minulle se tuntui kuin unelta.
Olin ainoa ihminen maailmassa, joka tiesi, mitä he kokivat.
Oli kuin olisin ollut siellä.
Mutta en ollut.
Olin täällä.
Näetkö Saturn V:n?
Se tuotiin Alabaman Huntsvillestä proomulla.
Tennesseen ja Ohion ohi alas Mississippiä. Meksikonlahden läpi kiertäen Floridan.
Ja lopulta Cape Kennedyyn.
Jos se olisi tullut tänne, olisi pitänyt kääntyä oikealle,
Galveston Bayhin ja sitten Clear Lakelle,
ja lopulta olisimme voineet hakea sen NASA-tie 1:stä.
Sinäkö vastaat tuosta kaikesta?
Jos tuo ei ole kuljetusta, en tiedä, mikä on.
…itäistä aikaa. Valtava laukaisualus…
Mutta ei, Kyle Floridasta vastaa yksityiskohdista.
T-34 minuuttia, kaikki kunnossa.
Astronautit ovat raportin mukaan terveitä kuin pukit,
kun he odottavat Apollo 11:n laukaisua.
Aluksen järjestelmien viimeiset tarkastukset ovat käynnissä.
Sää on hyvä, ja näyttää siltä, että lähdemme tänä aamuna -
huikealle seikkailulle kuuhun…
Jännittääkö?
Ei oikeastaan. -Miksi isää jännittäisi?
Ei jännitä!
Kulta, isälläkin on osa tässä. Todella monella on.
…meillä ei ole sanoja tämän kuvailemiseen.
Enää ei voi sanoa, että taivas on rajana. Mitä se tarkoittaa?
Onko sinusta kuu outo ja kaukana?
Ei oikeastaan. Kuun takanakin on kaikenlaista.
Nyt ajattelen tietysti seuraavaa asiaa. Marsia ja edemmäs.
Ajatteletko jo Marsia, vaikka emme ole vielä kuussakaan?
Se taitaa olla teillä sci-fi-kirjailijoilla verissä.
Kuusta löytyy yllätyksiä.
Ei välttämättä vielä tällä lennolla, mutta aikanaan.
Saattavat löytää vaikka suuren mustan monoliitin.
Viittaus 2001…
Stan! Tänne! Se laukaistaan!
Moottoreissa, jotka kehittävät työntövoiman,
on yhteensä 543 suihkuhävittäjän teho.
Ne polttavat 2 568 240 kiloa polttoainetta,
mikä vastaa 98:aa säiliöjunavaunua, pienen kaupungin vesisäiliön verran.
Laukaisualus painaa sukellusvene Nautiluksen verran.
Laukaisussa meteli on 120 desibeliä,
joka vastaa kahdeksaa miljoonaa yhtä aikaa soivaa hifi-settiä.
Tarvitsemme luvan laukaisuun.
Lennonjohto. -Selvä.
Retro. -Selvä.
FDO. -Selvä.
Valvonta. -Selvä.
Kommunikaatio. -Selvä.
GNC. -Selvä.
EECOM. -Selvä.
Olemme valmiita jatkamaan.
T-60 sekuntia.
Kaikki on valmiina. T-25 sekuntia.
Siirry, olet edessä. - Joo, pois edestä.
T-15 sekuntia.
Sisäinen ohjaus. -Vähän alemmas.
Kaksitoista. Yksitoista.
Kymmenen. Yhdeksän. Laukaisujakso alkaa.
Kuusi. Viisi.
Neljä. Kolme.
Kaksi. Yksi.
Nolla. Kaikki moottorit käynnissä.
Laukaisu.
Laukaisu on tapahtunut.
Rakennus vavahtelee.
Turbulenssi vaikuttaa.
Mikä hetki. Ihminen matkalla kuuhun.
Näyttää hyvältä. Ei ongelmia.
Lentorata näyttää hyvältä, vai mitä, Wally?
Todella hyvältä.
Horisontaalinen etäisyys 1,5 km.
Viisi, kuusi kilometriä.
670 metriä sekunnissa.
Kaikki toimii.
Näetkö sen vielä? -Kyllä.
Ok.
Ensimmäinen irrotus, valmiina. -Hyvältä näyttää.
Tiedätkö mitä? Tämän upean bikinin valmisti paperiyhtiö.
Confil on upeaa!
Se on halpaa kuin paperi, voit vain heittää sen pois.
Vau. Siitä tulikin mieleeni,
että minulla on hommia.
Tämä on kahvia.
Se ei välitä, jos se näyttää erilaiselta.
Sillä tavalla kahvi…
Jethro Bodine ottaa yhteyttä avaruusväkeen telepatialla.
Etsitte varmasti suurta aivoa, jonka voisitte viedä Venukseen tai Marsiin.
Nuo ovat marsilaisia!
Mitä ne sanovat? -Hetkinen.
Mitä tämä sonta on? Jethro!
Uutiset päälle.
Tämä kolmas vaihe…
Tämä on historiallinen päivä.
…47 sekuntia kiihdytykseen…
Historiallisen tylsä päivä.
Anteeksi? -…matkalla kuuhun.
Ei mitään.
Kahdeksan kilometriä sekunnissa.
Palo etenee hyvin.
Sytytys tapahtui juuri odotetulla hetkellä.
Työntövoima on täysillä.
Telemetria ja tutkaseuranta kunnossa.
Nopeus ylittää nyt 10,8 km sekunnissa. Korkeus 328 kilometriä.
Olet kiertoradan ulkopuolella, Stan.
Apollon nousussa näyttäisi olevan ongelmia.
Moottorit on sammutettu, mutta emme ole kuulleet avaruusaluksesta.
Nämä minuutit ovat erittäin huolestuttavia.
Apollo 10 1/2, tässä on Houston. Kuuluuko?
Selvä, Houston. Tämä on Apollo 10 1/2.
Se oli suurenmoinen kyyti.
Selvä, Apollo 10 1/2. Hienoja uutisia.
Näyttää siltä, että matkasi sujuu hienosti.
Niin alkoi matkani kohti kuuta.
Vaikka liikuin 12 000 kilometriä tunnissa,
kolmen ja puolen päivän matka tuntui todella pitkältä.
Kolme. Kaksi…
Uutisointi jatkui TV:ssä.
Tulevien päivien tapahtumia odotettiin innokkaasti.
Mutta muutaman päivän lento kuuhun on pitkä aika.
Ja oli kesä. -Dark Shadows alkaa!
Hei! Huomiseen.
Muistan, kun menimme drive-in-teatteriin isän tyypillisellä rahansäästötekniikalla.
Neljä aikuista. Kaksi lapsista on alle 12-vuotiaita.
Alle 12-vuotiaathan pääsevät ilmaiseksi.
Se tekee kuusi dollaria.
Niinhän se on.
Tule esiin.
Jukra!
Haluamme nähdä Tulikenttien miehet! -Ette katso sitä!
Siinä on John Wayne! -Minä haluan nähdä Robinsonin perheen!
Te voitte pysyä täällä ja katsoa Robinsonin perheen.
Tulikenttien miehet!
Selvä. -Tehdään sitten niin.
Auto pysyy The Shakiest Gun in the Westin ja Robinsonin perheen puolella.
Tulkaa takaisin, kun se loppuu!
Kyllä, isä! -Ok!
Mitä hän sanoi? -Palatkaa, kun se loppuu!
Kiitos.
Hetkinen, laitan tämän mukavammin.
Nyt on hyvä.
Oli mukava vain kuljeksia ympäriinsä. Etsimme autoissa muhinoivia pariskuntia.
Paras vinkki oli vilkkuva jarruvalo.
Tämä oli lapsuuteni viimeinen vaihe,
jossa sain kokea autoon nukahtamisen mukavuuden.
Sai nukahtaa tietäen, että kaikki hoituu.
Seuraavana aamuna heräsi omasta sängystä.
Avaruudessa oli vähän yksinäisempää.
Seuraavana päivänä menimme rannalle ystäviemme lava-autolla.
Se oli noin tunnin ajomatka.
Voi, Galveston. Se oli ainoa ranta, jonka tiesimme.
Siellä oli aina hauskaa. Autot ja hiekkaiset hodarit eivät haitanneet.
Veteen meneminen saattoi olla kuolemanvaarallista.
Siellä oli virtauksia, jotka vetivät pinnan alle -
ja sylkäisivät ylös Louisianassa.
Jos se ei tappanut,
kaikkialla oli meduusoita valmiina pistämään -
ja vedessä olevissa pylväissä oli merirokkoja valmiina repimään.
Tuntui, että Meksikonlahdella oli -
aina jossain öljyvuoto ja pieniä tervapalloja oli kaikkialla.
Päivän lopuksi jynssäsimme jalkamme puhtaaksi bensiinillä.
Kuulennon vuoksi TV:ssä näytettiin jatkuvasti sci-fi-klassikoita.
Ikimuistoisin oli -
Robert Heinleinin 1950-luvun versio elokuvasta Matka kuuhun,
joka ennusti vuoden 1969 tapahtumat lähes 20 vuotta aiemmin.
Siinä oli ihmeellisen monta asiaa oikein.
Ensimmäinen epäonnistunut laukaisu.
Texasilainen vaatimassa rakentamista täällä.
Sanon vain, että parempi rakentaa se Texasissa.
G-voimat.
Painottomuus.
Maan katsominen.
Mitä sinä teet? -Janis Joplin on Dick Cavettissa.
Elokuva ei edes loppunut vielä.
TV oli teillä koko illan. Nyt on meidän vuoromme.
Voinko sytyttää liekkisi, kulta?
Suosikkilaulajani, mistä tiesit?
Näköjään et. -Enpä taida.
Epäilin sitä itsekin…
Stan! Ei!
Todella sukeltaa musiikin syövereihin,
eikä kellu pinnalla, kuten useimmat naislaulajat.
He vain nypläävät melodiaa, eivätkä syöksy musiikin tunteeseen.
Tuo riittää vastaukseksi.
Vietimme seuraavan päivän kuten monet muut kuumat kesäpäivät.
Hengasimme altaalla.
Kaikilla oli bravuurinsa laudalla.
Minä osasin linkkuveitsen,
kanuunankuulan ja vähemmän tunnetun saarnapenkin.
Greg oli hyvä luomaan omia sukelluksia.
Kohokohta oli kuitenkin maissilastupiiras,
joka oli vain Fritos-pussi avattuna sivusta ja täytettynä chilillä.
Kun saavuin kuun kiertoradalle, kiersin 3 680 km/h nopeudella taivaankappaletta,
jolla ei ollut koskaan ollut ihmistä.
Katsoin alas, kun ohitin Rauhallisuuden meren.
Se ei näyttänyt kovin rauhalliselta.
Mihin oikein laskeutuisin?
Terve, minä olen Johnny Cash.
Muistan, kun palasimme altaalta, katsoimme Johnny Cash Show'ta.
Hyvät naiset ja herrat, The Monkees!
Oikeasti ne! -Voi jukra!
Davy on niin söpö!
Kiirehdimme kotiin,
koska Stephanie ja Jana sanoivat, että Monkeesit ovat TV:ssä.
Micky, Davy ja Mike olivat paikalla, mutta missä Peter oli?
Myöhemmin Joni Mitchell lauloi dueton Johnnyn kanssa.
Hänellä on mielenkiintoinen ääni.
Niin monipuolinen artisti. Hän maalaa taulujakin.
Sitten tuli suuri päivä, 20. heinäkuuta 1969.
He aikoivat laskeutua kuuhun iltapäivällä ja kävellä siellä illalla.
Mutta isällä oli meille yllätys.
Saimme alennuslippuja AstroWorldiin, mutta ne käyvät vain tänään.
Voitte tietenkin mennä -
tai pysyä kotona kanssamme ja seurata laskeutumista kuuhun.
AstroWorld!
Jääkö meiltä laskeutuminen väliin?
He kävelevät vasta myöhemmin, joten ehditte kotiin.
Ehdotan äänestämistä. Vicky, miltä sinun päiväsi näyttää?
Töissä viiteen asti.
Steve? -Pari pihaa tehtävänä.
Tietenkin.
Entä te neljä?
Kuka haluaa AstroWorldiin? -Jee!
Kukaan ei voinut kieltäytyä AstroWorldista, se oli huippupaikka.
Se oli Astrodomen lähellä sijaitseva valtava huvipuisto,
Houstonin versio Disneylandista.
Paikka täynnä jännittäviä seikkailuja.
Kaikki oli "astroa". Astro Wheel.
Astro Needle.
Astro Way.
Ja sitten oli Black Dragon.
Bamboo Chute.
Ja autorata.
Viidakkoveneretkellä oli alligaattoreita ja nuolia ampuvia alkuasukkaita.
Yleensä menimme sinne aikaisin, heti kun portit avautuivat,
ja juoksimme puiston perällä olevaan vuoristorataan.
Se oli ylivoimaisesti suosituin laite.
Näin sillä saattoi ehtiä ajamaan -
muutaman kerran ennen 45 minuutin jonon muodostumista.
Kyyti oli huikea.
Siinä oli valtava vesiputous.
Lumivyöryhuone.
Kaikutunneli,
jossa kuuli hihkaisunsa uudelleen seuraavassa luolassa.
Terveisiä tulevaisuuteen! -Davy Jones ikuisesti!
On ikävä!
Terveisiä tulevaisuuteen! -Davy Jones ikuisesti!
On ikävä!
Huipennuksena oli hullu lopetus.
Matka oli ollut miellyttävä,
mutta nyt mutkan takana kärry hidastui ja kääntyi -
pimeään pahaenteiseen luolaan vuoren kyljessä.
Juuri, kun kaikki oli taas hyvin…
Lumimies oli luultavasti joku näyttelijäopiskelija.
Kerran hän oli tupakkatauolla.
Teeskentelijä!
Katkaisemme yhteyden hetkeksi, palaamme pian.
Kuuhun laskeutumiseen on enää 40 minuuttia,
ja yhdeksän minuutin kuluttua saamme yhteyden komentomoduuliin,
joka on 14. kierroksellaan kuun ympäri.
Laskeutuminen ei ole niin helppoa kuin miltä se kuulostaa.
Heidän on ylitettävä korkeita kohtia -
ennen laskeutumista tasaiselle.
On varmasti vaikea luovuttaa, jos on päässyt noin lähelle kovalla työllä.
Tuossa on varmasti hirvittävä paine.
Alus pyörähtää nyt ikkunat ylöspäin.
TEHOLASKEUTUMINEN 14 KM
Tarkastukset ennen aloittamista.
Laskeutumisen tarkastus. Retro. -Selvä!
FDO. -Selvä.
Valvonta.
Kommunikaatio.
GNC. -Selvä.
EECOM. -Selvä.
Teholaskeutuminen voi jatkua. -Näyttää hyvältä.
Taas uusi suuri virstanpylväs.
Korkeus 12 km.
Ohjelmistohälytys, 1202.
Selvä. 1202, kuulimme. Voimme jatkaa.
…konvergoituu Delta-H:ssa. -Lennonjohto, meillä on nopeus.
Mikä tuo hälytys on, Wally?
Se on vain ilmeisesti jonkun toiminnon…
…tarkastus.
Se tulee tietokoneelta. -Delta, näyttää hyvältä.
On tämä ainakin hauskempaa kuin simulaattorissa.
Selvä.
Laskeutumisen voi vielä keskeyttää.
Enää muutama minuutti.
Lukema on 230 m/s.
Laskeutumisen tutkaohjaus on vielä toiminnassa.
Laskeudumme nopeasti.
Matkalla alas 230 metriä sekunnissa.
Korkeus 1,3 km.
Kotka, voit laskeutua.
Selvä.
900 metriä.
Kaikki kunnossa. 600 metriä, 47 astetta.
Selvä, Kotka. Näyttää hyvältä. Voit jatkaa.
Korkeus 500 metriä.
400 metriä.
Hyvin menee.
Laskeutumispaikka näkyy nyt.
Tämä on kriittinen hetki. Alus leijailee. Päätös on tehtävä nyt.
200 metriä.
Hyvältä näyttää.
165 metriä.
Tieto liikkuu hienosti. -30 metriä. Nopeus 5 m/s.
Suuri kraatteri, todella kivistä.
No,
sinun on otettava ohjaimet ja laskeuduttava itse.
60 sekuntia. -60 sekuntia.
Valot päälle. Alas 2,5. Eteenpäin.
12 metriä.
Nousee pölyä.
Yhdeksän metriä.
Suuri varjo.
Hyvä. Hidasta puolella.
Kallista eteenpäin.
Eikö ole tasaista? -Ei.
Polttoainetta 20 sekunniksi.
Eteenpäin. Ajaudun oikealle.
Kontaktivalo.
Moottori pysähtynyt.
Moottorin valmius pois.
Valmius pois. -Perillä.
4-13 on perillä.
Ihminen on kuussa!
Kotka, oletko kunnossa?
Houston, Rauhallisuuden tukikohta.
Kotka on laskeutunut.
Selvä, Rauhallisuus. Olet laskeutunut.
Täällä on tyypit ihan sinisenä. Hengitämme taas, kiitos paljon.
Voi, pojat!
Olemme kiireisiä minuutin ajan.
Todella hienoa.
Voi, pojat.
Olimme korkealla Astro Wayssä, kun kuulimme uutiset.
He laskeutuivat! -He ovat kuussa!
Mahtavaa! He onnistuivat!
Niin tekivät!
He onnistuivat!
Laskeutuivat kuuhun! -He onnistuivat!
He olivat kuussa, mutta kukaan ei tiennyt, koska he kävelisivät,
joten pysyimme liimattuina TV:n ääreen.
Timesissa sanottiin eilen, että hra Nixon aikoi käyttää tätä…
Siihen aikaan monet kokivat kuumatkan kustannukset ongelmaksi.
Mietittiin, mitä muuta olisimme niillä rahoilla voineet tehdä.
…kuin 1400-luvun Espanja. Löydämme uuden maailman.
Mutta meillä taitaa olla myös oma inkvisitiomme Vietnamissa.
Anti-kommunismin ilosanomaa levittämässä…
Miksi helvetissä tuo on TV:ssä, vieläpä tänään?
Kuka hänet laittoi sinne?
CBS:n puhelimet varmasti soivat punaisina.
Hän näyttää siistiltä. - Mahtavat hiukset.
Joka puolella Cape Kennedyn ympärillä on köyhyyttä.
Houstonin keskuksessa alle 4 % työläisistä on mustia…
Onko tuo totta, isä?
Montako mustaa lasta luokallasi on? Totta kai se on totta.
…se on häiritsevää.
Koska he kävelevät kuussa? -Niin, mitä he odottavat?
…mitä tieteeseen tulee.
Kuulentoon tuhlatut rahat olisi voinut käyttää köyhien mustien ruokkimiseen -
Harlemissa ja kaikkialla tässä maassa.
Mitä väliä kuusta. Antakaa osa rahoista Harlemiin.
Juuri niin.
Kuten tri Paine sanoi aiemman Apollo-lennon yhteydessä,
tämä oli jäykkisten voitto.
Kai siitä syystä jotkut pitävät tätä hieman vastenmielisenä…
AstroWorld-päivän jälkeen -
oli vaikea pysytellä hereillä, koska uutiset jatkuivat loputtomasti.
Odotus oli pitkä, kun astronautit kamppailivat pukujensa -
ja hytin paineistamisen kanssa.
Tunsin heidän tuskansa.
Mutta ajattelin myös kaikkia niitä unelmien ja vaivannäön vuosia,
joiden täyttyminen oli nyt minuuttien päässä.
Hei. He ovat astumassa ulos.
Hyvä.
Hän ei näe, mihin on menossa. Hän peruuttaa luukusta.
Hän ei halunnut -
ottaa reunasta kiinni.
Puku ja reppu ovat hauraita.
Ok, Houston, olen kuistilla.
Selvä, Neil.
Saamme kuvan TV:hen. Kolme askelta ja yksi pitkä.
Ok.
Siinä hän on. Hän astelee alas tikkaita.
Neil, näemme sinun laskeutuvan.
Olen tikapuiden alaosassa.
Laskeutumismoduulin jalat ovat painuneet -
vain muutaman sentin,
vaikka pinta näyttää olevan todella hienojakoista.
Kuin jauhetta.
Katsokaa näitä kuvia.
Astun alas nyt.
Armstrong on kuussa. Neil Armstrong.
Siinä hän on.
38-vuotias amerikkalainen seisoo kuun pinnalla.
Kyllä.
Pieni askel ihmiselle,
suuri harppaus ihmiskunnalle.
Kuun pinta on hienojakoinen ja jauhemainen.
Voin nostella sitä varpaillani.
Se tarttuu kerroksittain -
kuin hiilipöly -
kenkieni pohjiin ja sivuihin.
Kenkieni pohjien jäljet -
näkyvät selvästi hienojakoisessa pinnassa.
Katsokaa noita loikkia.
Voinko tulla ulos nyt?
Ihan normaali päivä.
Niin.
Näyttää hauskalta. -Selvä.
Oletko valmis?
Kaunis näkymä. -Eikö olekin mahtava?
Aivan suurenmoinen näköala.
Suurenmoinen autius.
Näemme ihmisen jalanjäljet kuussa.
Siellä ei ole ilmakehää, ei tuulta, ei sadetta, joka voisi pyyhkiä ne pois.
Ne saattavat pysyä siellä kauan.
Houston, Columbia edistyy.
Selvä. Kaikki menee suunnitelmien mukaan. He pystyttävät lippua.
Lippu on nostettu. Tähtilippu näkyy.
Tähtilippu näkyy kuun pinnalla.
Kaunista, niin kaunista.
Niin sanottu kenguruhyppy.
Alkaa näyttää aika leikkisältä.
Houston tässä. Saisimmeko teidät molemmat kuvaan?
Yhdysvaltain presidentti haluaa sanoa muutaman sanan teille. Loppu.
Se olisi kunnia.
Puhun teille Valkoisen talon Ovaalihuoneen puhelimesta.
Tämä on varmasti kaikkien aikojen historiallisin puhelu.
En osaa edes sanoa kuinka ylpeitä olemme siitä, mitä te teitte.
Tämä on elämämme ylpein päivä.
Teidän ansiostanne taivaasta on tullut osa ihmisen maailmaa.
Kun puhutte meille Rauhallisuuden mereltä,
se inspiroi meitä tuplaamaan yrityksemme saada aikaan rauha maan päälle.
Yhden kallisarvoisen hetken,
koko ihmiskunnan historiassa,
kaikki maailman ihmiset ovat todella yhtä.
Ylpeinä siitä, mitä te olette tehneet,
ja rukoilemassa yhdessä, että palaatte turvallisesti maahan.
Okei. Hyvää yötä. -Hyvää yötä, kulta.
Kiitos, herra presidentti…
Hyvää yötä, tytöt. -Hyvää yötä.
Hyvää yötä, kullanmurut.
Hyvää yötä. Nähdään aamulla. -…ei simpansseja täällä…
Minäkin taidan mennä pehkuihin. -Ok.
Steven? -Hei.
Mikä päivä…
Anna hänen mennä. -Olen väsynyt. Hyvää yötä.
…aivan ennennäkemätöntä.
Päivä saatiin esitettyä suoraan koteihin,
koska tämä ihme tapahtui juuri samaan aikaan -
kuin avaruustelevision keksiminen.
Näimme kuvia ihmisestä tutkimassa kuuta.
Kun miettii, että ne tulivat 400 000 kilometrin päästä kuun pinnalta.
Ihminen laskeutui kuuhun ja otti ensimmäiset askeleensa siellä.
Mitähän, Eric Sevareid, tuohon voisi enää lisätä.
He löysivät outoa kauneutta,
jota he eivät ehkä pysty kuvailemaan meille.
Sitä kauneutta ei ehkä pysty välittämään tulevillekaan katsojille.
Ihminen on unelmoinut kävelemisestä kuussa tuhansien vuosien ajan.
Nyt, kun se on tapahtunut ja se on näytetty,
se vaikuttaa edelleen unelta.
Ja se onkin todeksi muuttunut unelma.
Greg. -Mitä?
Mene nukkumaan.
Öitä.
Hyvää yötä.
Vau.
Onnittelut. Sinä teit sen.
No, me kaikki teimme sen. -Kauniisti sanottu.
Oliko Stan edes hereillä, kun hän astui kuuhun?
En tiedä. He olivat väsyneitä. AstroWorld väsytti heidät.
Kunhan hän voi sanoa lapsenlapsilleen nähneensä ensimmäiset askeleet kuussa.
Tiedät kyllä, miten muisti toimii.
Vaikka olisi nukkunutkin, hän kuvittelee nähneensä sen.
APOLLO-OHJELMASSA TYÖSKENTELI YLI 400 000 IHMISTÄ
YLI 600 MILJOONAA IHMISTÄ YMPÄRI MAAILMAN -
SEURASI KUUKÄVELYÄ TELEVISIOSTA
VUOSINA 1969–1972 KUUSSA KÄVI 12 MIESTÄ (JA YKSI POIKA)
KUKAAN EI OLE PALANNUT SINNE…
VIELÄ
Tekstitys: Kai Lavila