Downloaded from YTS.MX
Tændingssekvens påbegyndes.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Seks, fem, fire,
tre, to, ét, nul.
Alle motorer kører.
Opsendelse.
Vi er i foråret 1969.
På Ed White-skolen i El Lago, Texas,
en sydlig forstad til Houston få kilometer fra NASA.
Hvad der satte det hele i gang denne skæbnesvangre dag?
Frikvarter i fjerde klasse.
Nej, det er ikke mig, men Ricky Rodriguez, en af mine mange håbløse venner.
De havde ændret reglerne, så man ikke skulle kaste bolden efter hinanden,
hvilket ellers var det sjoveste ved kickball.
Det var svært at vænne sig til.
Og det er idrætslæreren, hr. St. George, som følger Ricky over til væggen.
Pædagogisk som han var,
tegnede han en cirkel på den nærmeste mur.
Sådan. Sæt næsen dér og bliv stående.
Den sad altid lidt for højt til, det var rart,
så man endte med at stå på tæer, til timen var slut.
Da han ville sætte min næse mod muren, var jeg på forkant.
Jeg tænkte, tricket måtte være at stå bredt med benene
og falde lidt sammen, når han foretog sin afmåling.
Sæt næsen dér.
Det er mig, Stanley.
Jeg blev bare kaldt Stan, på nær når jeg fik skældud,
eller når vi blev råbt op første dag i skolen.
Jeg spillede altid forsvar i vores kickballkampe,
og jeg skulle tage så mange bolde som muligt.
Og jeg var faktisk også ret god til at sparke.
Men tilbage til begyndelsen.
Det var de fyre dér, der ændrede mit liv for altid.
Det er ham dér.
NASA TOPHEMMELIGT
Vi har fulgt dig på banen og talt med dine lærere.
Vi er imponerede over
nogle af dine naturfagsopgaver,
og at du har vundet Statens Idrætspris tre år i træk.
Så du er den perfekte kandidat til denne mission.
Mission?
Hvorhen?
Da tiden er knap, siger vi det, som det er.
Vi kom til at lave månelandingsfartøjet
lidt for småt.
Men det skal ikke forsinke os.
Hvordan skete det?
Er du god til regning?
-Ja. -Får du altid nul fejl til prøver?
-Nej. -Ok.
Vi er så tæt på, men vi skal teste vores…
…uheldigvis lidt mindre version på månen og det snart,
så vi skal bruge en knægt som dig,
så vi kan nå månen før de fordømte russere.
Hvorfor ikke sende en chimpanse?
Fordi du kan lidt flere ord på engelsk.
Stan, du er vores eneste håb.
Kom nu, vil du ikke? Gør det for dit fædreland.
Gør det for den frie verden!
Ok.
Super.
Den hemmelige træning starter til sommer.
Hemmelig?
Tophemmelig, Stan.
Det er en hemmelig mission. Den findes ikke. Ok?
Og dette møde har aldrig fundet sted.
Ingen må vide noget. Hverken dine forældre eller søskende.
Ingen.
Vent lidt.
Hvordan slipper vi afsted med det? Hvor vil folk tro, jeg er?
På sommerlejr.
Du er blevet anbefalet, godkendt og har fået et legat til Grizzly-lejren,
en særlig friluftslejr ved Traverse-søen i Michigan.
Du tog derop i slutningen af maj og blev næsten hele juni.
Vejret og insekterne var anstrengende, men du havde det sjovt.
Ja, du havde så.
Visse minder holder evigt.
SIMULERINGS- OG TRÆNINGSANLÆG
APOLLO-PROJEKTET
Tryk lige pause!
Lad os lige glemme det her. Vi kommer tilbage til det senere.
Lad mig først fortælle om livet dengang.
Det var en dejlig tid at være barn.
At bo nær Houston i slutningen af 60'erne, særlig tæt på NASA,
var ligesom at se science fiction blive virkelighed.
Den optimistiske teknologiske fremtid var lige nu,
og vi befandt os i centrum for alt, hvad der var nyt og bedre.
I spidsen for det stod naturligvis rumfartsprogrammet.
Målet om at nå månen blev proklameret
under præsident Kennedys berømte tale ved Rice-universitetet i Houston.
Men hvorfor månen, spørger nogle.
Hvorfor udvælge dette mål?
De kunne lige så godt spørge:
"Hvorfor bestige det højeste bjerg?"
Og for 35 år siden: "Hvorfor krydse Atlanten?"
"Hvorfor spiller Rice mod Texas?"
Vi vælger at rejse til månen.
Vi vælger at rejse til månen i dette årti og at gøre andre ting,
ikke fordi det er nemt, men fordi det er svært.
Rumcentret blev flyttet til udkanten af byen i 1962.
Samme år begyndte Houston at bygge
verdens første overdækkede arena. Verdens ottende vidunder.
Astrodome-arenaen.
I stedet for at tage det ceremonielle første spadestik,
affyrede byggekommissionen pistoler ned i jorden.
Og den havde den første animerede pointtavle med sjove, lysende billeder.
Det bedste var, når Astros lavede homerun,
eller som de kunne lide at sige, sendte bolden i Astro-kredsløb,
hvilket udløste et gigantisk elektronisk fyrværkeri på tavlen.
Og det var det første stadion med kunstgræs.
Det kunstige underlag skulle hverken vandes, slås eller luges,
og afspejlede en tidsånd,
hvor alting var nyt, menneskeskabt og derfor bedre.
Selvom Joe Namath sagde, det var som at spille på beton,
føltes det, som om naturen og dens begrænsninger var overvundet.
Ingen tvivlede på, vi i vores levetid kunne bo på månen eller andre planeter,
sikkert i en slags overdækket rumkoloni.
Og med den fart teknologien havde på var det nemt at forestille sig,
at vi nok alle ville leve, til vi var over hundrede.
Lige ovre på universitetshospitalet
fuldendte DeBakey og Cooley hjertetransplantationen.
Og endnu mere relevant
var vi en af de første regioner i landet, der fik trykknaptelefoner.
Prøv at høre det her.
Det var så sejt. Slut med drejeskiver.
Og man kunne spille sange med tonerne.
Min søster Vicky var den musikalske i familien.
Hun var ældst, og efter hende kom Steve,
så Jana, Greg, Stephanie og jeg.
Giv den gas.
Klar.
Hallo?
Vi førte ganske vist krig.
Byer brændte, og helvede brød løs overalt.
Men for et barn ude i forstæderne foregik det kun på TV.
Og som barn tænker man, det er helt normalt.
Endnu en opstand.
Endnu en berømt leder dræbt.
Sådan er voksne vel bare.
Hos os var det vist kun i Vicky, at generationskløften lod sig ane.
Det var kun hende, der lod til at gå op i, hvad der foregik i verden.
Det tætteste, vi kom på begivenhederne, var, da vi var i Houston med mor
tæt på det college, hvor hun var evighedsstudent dengang.
-Prøv at se deres tøj. -Dem der?
Det er derfor, vi flyttede til forstaden, unger.
For at komme væk fra de typer.
De passer ikke ind i kasserne.
Nej. Jeres søster er fuld af løgn.
Vi flyttede på grund af fars arbejde. Han var træt af at pendle.
Er I med?
-Ok, mor. -Vi er med.
Forstået.
Mor, er det en hippie?
Ja, det er en hippie.
Hvad med ham der?
Nej. Hans hår er for kort.
Men han har trompetbukser på.
Ok. Ja, han er hippie.
Jeg tror, jeg kan lide hippier.
I de nye forstæder, der bredte sig syd for Houston,
dukkede nye boligbyggerier op over det hele.
Man byggede nye huse overalt i kvarteret.
Landskabet var helt fladt.
Det eneste, der mindede om en bakke, var motorvejsbroen.
Det var kystslette, og jorden lå kun ni meter over havets overflade.
Selvfølgelig var det dårligt drænet, så den mindste regn skabte oversvømmelser.
Se! En vandmokkasinslange!
Du er så nem!
Historien var ingen steder at føle. Alt i miles omkreds var splinternyt.
Nye, endeløse shoppingcentre med supermarkeder, burgerbarer
og det bedste af det hele: en bowling- og spillehal.
Mindst en gang om ugen gik eller cyklede vi til bowlinghallen.
Vi bowlede, når vores forældre betalte, men ellers gik det løs i spillehallen.
Vi udviklede et system for at få mest ud af vores beskedne lommepenge.
For en kvart dollar hver
kunne vi få en Cola til 15 cent og et spil på flippermaskinen til 10 cent.
Vi fokuserede på de spil, vi var gode til, som Aquarius.
Der var selvfølgelig mest pres på i det første spil.
Man skulle vinde for at spille videre og fylde maskinen op med gratis spil.
Når vi skulle hjem, solgte vi dem for 50 cent til en, der var ældre,
som var tilfreds med handlen.
Måske var det fedeste at det var her, det lokale ros hang ud.
Vi beundrede deres attitude og deres metoder til at slå systemet,
om det så var en gemen manipulation af tyngdekraften
eller et behændigt trick til at få gratis spil.
Blev det gjort på den rigtige måde, startede maskinen åbenbart et nyt spil.
De var dygtige.
Jeg forsøgte at lære det trick i årevis, men det lykkedes mig aldrig.
Vores hus var et af de første på gaden, der stod færdigt,
og kvarteret føltes som én stor byggeplads til fri disposition.
Man kunne bygge en fæstning af kasseret træ.
Og det måtte række,
for der gik nok nogle årtier, før man byggede træhuse.
Far, er det her ikke tyveri?
Tja, sådan som jeg ser det, så tog de alt for meget for huset,
så teknisk set skylder de os det.
Det er bare et stykke krydsfinér. Det opdager de aldrig.
Jeg ved stadig ikke, om min far bare var den sparsommelige type,
eller han var lidt en svindler.
Hiv den tilbage. Stram nettet. Sådan.
Men familiens mission var tydeligvis at spare så mange penge som muligt.
Godt.
Hov!
Du er ikke færdig.
Sæt slangen tilbage i tanken.
Og tryk håndtaget helt i bund.
Og løft slangen bagfra og frem.
Det er min benzin i slangen.
-Den er betalt. -Far.
Han ved det godt.
Selvom min far var fragtansvarlig hos NASA…
Tag så ud og bank de røde.
Det er modtaget, kammerat.
…og åbenbart tjente godt nok til at opfostre seks børn,
var jeg flov over, han var papirnusser og ikke direkte involveret i missionerne.
Mulighederne for forfremmelse er lidt uklare…
Han var så langt fra at være astronaut, man kunne være.
Min far beregner koordinaterne, så når astronauterne lander i havet,
kan flåden komme og samle dem op.
Når nedtællingen er slut, og raketten skal lette,
så trykker min far på den knap, der sender det hele i vejret.
Da jeg gik hjem fra skole…
Jeg var nok lidt fabulerende,
hvilket er en pæn måde at sige fuld af løgn på.
Så jeg gik lidt tættere på. Og så opdagede jeg,
at der var sat liner fast i ham, som rakte helt op i det ydre rum.
Han var en slags robot.
Jeg ville have taget ham med i dag,
men pludselig blev han trukket op i linerne.
Fr. Ulrich sagde, du ikke havde noget med til "vis-og-fortæl".
Jeg fortalte bare, og så kunne de forestille sig resten.
Hun siger, du sagde til klassen,
at din far skal rejse med Apollo 14 eller 15 i 1972.
Er det rigtigt, skat?
Hvorfor kan far ikke lave noget vigtigt hos NASA?
-Det er lidt pinligt. -Stan.
Din far har arbejdet hårdt for at komme til tops i sin afdeling.
Han er ansvarlig for alt, hvad der sendes ind og ud
fra kuglepenne til rumdragter. Han er vigtig, ok?
Ok.
Jeg tænkte bare på, hvorfor han ikke er astronaut eller noget andet sejt.
Skat, alle kan ikke være astronauter.
Alle yder deres, og der skal mange folk til,
inklusiv din far. Er du med?
-Ja. -Godt.
Det var sandt.
Vores genbo arbejdede med hjelmene.
Mange af fars venner var ingeniører hos NASA.
Moren til én af pigerne i klassen syede dragter.
Det var, som om alle arbejdede for NASA.
Og min far ydede sit, selvom jeg fandt det ret beskedent.
Som sagt var jeg den yngste af seks børn i familien
og den eneste født i 60'erne.
Da jeg kom til,
var mine forældre færdige med at dokumentere alt, deres unger gjorde.
Jeg blev sluset ind i et eksisterende system,
og det var så dét.
Jeg er knap med på nogen billeder eller videoer.
Mine søskende plejede at drille mig.
Kan du se, du ikke er med på nogen af dem?
De er bange for at sige det, men du er adopteret.
Mor og far er for svage til at sige det, men du kommer fra et børnehjem.
De valgte dig fra en horde af skrigende babyer.
Meget morsomt.
Senere hørte jeg, at efter jeg kom, fik min mor noget nyt, der hed p-pillen,
men hun sagde det ikke til præsten af frygt for at blive bandlyst.
Og så var der naboparret Patek, som tydeligvis ikke brugte prævention,
for de spyttede stadig en unge ud om året.
Moren var så overbelastet,
at hun nogle gange gav børnene elastikker at tygge på mellem måltiderne.
Og hun havde rengøringsvanvid.
Hun holdt deres hus fuldstændig pletfrit,
og derfor blev børnene sendt udenfor næsten dagen lang.
På nær babyen, selvfølgelig.
De ældste børn tog sig af den næstyngste,
mens hun blev indenfor med den yngste og gjorde rent.
Nogle gange skete sådan noget her.
Men på en eller anden måde overlevede vi alle barndommen.
Vent!
Når deres far kom hjem fra arbejde, sad han oftest i garagen og røg cigarer.
Sådan hjalp han vel med til at holde huset rent.
Vi seks var en lille hær af arbejdere,
som holdt hus og have pæne og fulgte vores systemer med præcision.
Oven i det endeløse arbejde udendørs
var min største opgave at tømme alle skraldespandene.
Jeg ved ikke, om der fandtes plastikposer,
men vi brugte alligevel kun gamle indkøbsposer,
som nemt lækkede afhængig af hvilke flydende sager, folk smed ud.
Jeg skulle selvfølgelig gøre gulvet rent bagefter.
Måske havde vi ikke råd, men vi gik næsten aldrig på restaurant.
Mor var ferm til at trylle måltider frem og få dem til at vare i dagevis.
Dåseskinken blev serveret med farin og ananas på søndag.
Mandag var der skinke i ovnen.
Tirsdag skinkesandwicher
og i onsdagens bønnesuppe kom resten af skinken.
Til andre faste retter hørte tomatsuppe og grillet ost,
tunret med franske kartofler,
kødtærter, farsbrød,
kylling på hundrede måder og selvfølgelig en masse stuvet majs.
Det bedste var at få fyldte æg,
hjemmelavede ispinde, pølsehorn
og ved særlige lejligheder popcorn.
Det var også den første bølge af buddingedillen.
Madpakken skulle man selv lave.
Hver søndag aften hjalp vi mor
med systematisk at fremstille sandwicher til hele ugens madpakker.
Vi kom dem i fryseren og tøede dem op aften inden, de skulle bruges.
Nogle gange var de ikke helt tøet op,
og så sad man dér med en halvfrossen, blød mortadellasandwich med hvidt brød.
Min fars forældre boede i et gammelt kvarter i Houston,
og vi besøgte dem i weekenderne.
Man skal bare banke let på det.
Til det er rettet ud.
Kan du se det?
Søm kan holde evigt, så dem må man aldrig smide ud.
Bare find et godt sted at opbevare dem.
Mine bedsteforældre levede under depressionen,
og de troede, den snart ville komme igen.
Pas på fingrene.
De gemte alt af selv den ringeste værdi, og genbrugte alt, de kunne.
Nu har du taget på det.
De genbrugte endda køkkenrulle.
Hvorfor fanden brugte de ikke bare karklude i stedet for køkkenrulle?
Men der var aldrig nogen, der sagde noget.
Vi køber ikke snacks…
Og min farmor tog os med ind at se The Sound of Music
omkring hvert halve år.
Jeg ved ikke, om filmen spillede i årevis, eller om den konstant fik repremiere.
Vi var bare ude med farmor.
Hende og hendes filmvalg
var der ikke noget ondt at sige om.
Min anden bedstemor var meget mere nervøs og paranoid,
men meget underholdende.
Hun kom og blev i lange perioder og underholdt os med konspirationsteorier
og dommedagsscenarier.
Vi ved nu, at Kennedy ikke døde den dag i Dallas.
Staklen blev en grøntsag
på grund af skaderne da han blev skudt i hjernen.
Men de holder ham i live et afsides sted på en græsk ø.
De mente ikke, vi kunne klare at se præsidenten som grøntsag,
så de skærmer os mod sandheden.
Det er Aristotle Onassis' ø.
Hvilket forklarer hans ægteskab med Jackie.
For hende var verden på vej mod afgrunden,
og det hurtigt.
Overbefolkning er ved at kvæle planeten.
Og om få år er det for sent at gøre noget.
Videnskabsfolk siger, at jorden ikke kan klare
mere end 3,5 milliarder mennesker, og en gang i 70'erne
vil der ikke være mad nok til de fleste af verdens indbyggere,
hvilket vil føre til hungersnød og krig.
Hvad skal de gøre med alle ligene…
Hold så op, mor. Stop den paranoide snak. Du skræmmer børnene.
Du driver mig til vanvid. Du bliver ved. Vær sød at stoppe. Stop.
Det koster over 4,5 milliarder dollar om året at køre affaldet væk…
Når sådanne farer lurede, virkede fremtiden ofte skræmmende.
Vi fik at vide, at hvis det fortsatte sådan,
ville vi stå i affald til knæene og trække vejret gennem gasmasker.
Det lykkedes at skræmme folk fra vid og sans.
Det må have virket.
Præsident Nixon underskrev miljølove for ren luft og rent vand,
og snart blev det uacceptabelt at smide affald på gaden.
Og det, unge Steven, er forskellen på bonderøven og proletaren.
Bonderøven smider sine dåser på gulvet i bilen eller om på ladet.
En proletar smider sine dåser ud ad vinduet.
Han er et miljøsvin.
Det duer ikke.
Er vi så bonderøve?
Nej.
En bonderøv lader dåserne ligge i bilen.
Du samler dem op, når vi kommer hjem.
Tag rattet.
-Hvad? -Kør.
Jep.
Det var ikke ulovligt at drikke under kørslen dengang.
Promillen afgjorde, om det var spritkørsel.
Ønsk noget.
Far, jeg…
Jeg kan huske, han altid smed ringen ned i øllen.
Jeg ved ikke, om det var et ritual eller en måde at komme af med skraldet på.
Men jeg satte pris på det,
for trådte man på en ring, kunne man virkelig skære sine fødder.
Men jeg havde hørt,
at seks mennesker om året blev kvalt ved at sluge ringen, når den kom op igen.
Jeg tænkte altid, det måske var i dag, det skete.
Men som så mange dommedagsscenarier skete det heldigvis aldrig.
Men alle de modsætninger var svære at sluge for et ungt sind.
På den ene side var verden på vej mod afgrunden.
Vi var i krig i Vietnam,
men den kolde krig mod Sovjetunionen var endnu mere skræmmende,
og vi fik at vide, de hvert øjeblik kunne bombe os med hydrogenbomber.
Vi var de sidste af "søg dækning"-generationen
Det er en bombe. Søg dækning.
Jeg husker, jeg tænkte at sidde under bordet var lidt nytteløst,
når det kom til fordampning og stråling.
Men hvad fanden.
Man deltog i øvelsen.
Men på den anden side virkede fremtiden så cool og lovende.
Vi skulle til månen og videre endnu.
Man blev nemt forført af fremtidens løfter
og tanken om, at videnskab og teknologi ville løse alle problemer.
Og indbegrebet af alle disse positive følelser var NASA
og selvfølgelig astronauterne selv.
Deres navne står stadig klart.
Det originale Mercury-hold,
John Glenn, Scott Carpenter, Alan Shepard,
Walter Schirra, Gordon Cooper,
Gus Grissom, Deke Slayton.
Derefter kom Apollo-folkene.
Pete Conrad, Neil Armstrong, Buzz Aldrin,
Michael Collins, Frank Borman,
James Lovell, Gene Cernan,
John Young, Alan Bean.
De var de modigste. Og de bedste.
Dette er en specialrapport fra CBS Nyheder.
USA's første tre Apollo-astronauter blev fanget og dræbt i en brandulykke
i månefartøjet ved en test af affyringsrampen i aftes.
Da Gus Grissom,
Roger Chaffee og Ed White døde ved en test for Apollo 1,
kan jeg huske, min mor græd.
Vores skole hed Ed White-skolen endda før tragedien.
Derefter blev den en slags mindesmærke.
Verden og vores syn på vores plads i den forandrede sig.
Da Apollo 8 tog det berømte billede af jordopgangen over månen juleaften,
så vi jordboer alting i et nyt perspektiv.
Der var vi allesammen på en blå kugle, der svævede ude i rummet.
Man sagde, at snart, når menneskeheden forstod den fulde betydning af det,
ville vi ændre tankegang, og der ville aldrig blive krig igen.
I vores del af verden…
NY OLDSMOBILE: "RAKETTEN"
…blev man konstant mindet om det bemandede rumprogram.
På legepladsen var der en raketrutsjebane, man kunne styre.
Jeg tror, alle vidste, rumfærger ikke havde rat,
men skidt med det.
Rumkapløbet gennemsyrede vores kultur fuldstændigt.
Det sneg sig ind alle steder
og blev brugt i reklamer og marketing på de mest fjollede måder.
Davs! Jeg er Raketmanden Sam!
Disse overjordiske tilbud er helt på månen!
Jo nærmere de kommer på månen, jo mere falder priserne.
Vi bytter alt.
Brugte rumfærger, månekapsler og endda brugte biler!
På opsendelsesdage skete der altid det samme i skolen.
Læreren trillede et TV ind.
Vi så raketten på affyringsrampen et par minutter,
og så talte vi ned sammen med TV'et de sidste ti sekunder.
Ti, ni, otte,
syv, seks, fem, fire,
tre, to, ét, opsendelse!
Raketten er lettet.
Og så stirrede vi bare på skærmen, mens raketten fløj til himmels.
Naturfag var spændende, fordi det føltes så aktuelt.
Alt handlede om astronomi, kosmologi og Apollo-missionerne.
Indtil Edwin Hubble modbeviste det i 1922,
troede man, at universet kun bestod af vores galakse.
Nu ved vi, vi kun er én af 100 milliarder galakser.
Vi har endnu intet bevis på,
at der findes andre solsystemer end vores, hvor planeter er i kredsløb om stjernen.
Men chancen for, at det er de eneste planeter i universet,
og at der kun er liv her på jorden,
har vi regnet ud, er én ud af ti milliarder billioner.
Så hvad der end skete, da vores solsystem blev skabt,
sker det utvivlsomt andre steder. Ikke?
Materialet, tyngdekraften og betingelserne er ens alle steder.
Med andre ord er det utænkeligt, vi er alene.
Det er bare et spørgsmål om tid, før vi får kontakt
med væsner fra andre steder i universet, hvis vi ikke allerede har haft det.
BIOGRAF RUMREJSEN ÅR 2001 - ABERNES PLANET
Vi var rejst til Jupiter og videre i Rumrejsen år 2001,
og ingen tvivlede på, vi også snart ville nå dertil.
Jeg var så betaget af den,
at jeg ville forklare dens dybere mening til alle, der gad lytte.
Og da han så passerer Jupiter, flyver han igennem et ormehul.
Der kom nogle vilde lysglimt,
og pludselig sidder han i sit gamle værelse,
hvor han møder en gammel mand.
Så ser han den sorte stentavle, som også var på Jupiter,
for enden af sit dødsleje.
Eller er det?
Han rækker ud efter den,
og så bliver han til en baby, der ikke engang er født endnu!
Som sagt var det overalt omkring os.
Man sagde, at folk på vores alder ville kunne holde bryllupsrejse på månen.
At i slutningen af århundredet ville vi kunne købe halvårsture til Mars.
Det var så tæt på.
Astronauterne svirrede over os i jetfly,
fordi Ellington-basen lå lige nede ad gaden.
Det var ikke usædvanligt pludselig at høre en susen lavt på himlen,
se et jetfly fare forbi og hurtigt forsvinde
og så høre overlydsbraget, når lydmuren blev brudt.
Vi spurtede altid hjem fra skole for at se Dark Shadows,
en TV-serie, vi var besatte af.
Det var en sær og skræmmende historie
om en gammel fornem familie, der boede i et slot ved havet,
og om en evigt ung vampyr, Barnabas Collins.
TV'et havde vi en evig kamp med.
Bare at få et rimeligt signal
i antennernes og de tre TV-selskabers tid var en udfordring.
Og i vores familie skulle man forsvare sit territorie
og ofte fysisk forsvare det, man ville se på TV de næste 30 minutter.
Der var fede programmer hele aftenen.
Det var svært at vælge, og man blev aldrig skuffet.
Bondefanget i Beverly Hills,
Gunsmoke,
My Three Sons,
The Munsters, Brødrene Cartwright,
Bewitched,
Star Trek,
Adam-12, Get Smart,
Gomer Pyle, Batman,
Gilligan, Flipper,
Petticoat Junction, Andy Griffith,
I Dream of Jeannie, Familien Addams,
Dick Van Dyke,
The Green Hornet, Halløj i flåden,
Mission: Impossible,
Green Acres, Hogans Helte,
Dragnet og Hawaii Five-O bare for at nævne nogle få.
Der var også serier, der blev sløjfet efter én sæson
og glemt af de fleste på nær mig.
I The Time Tunnel farer to videnskabsmænd vild i tiden
og lander altid på vigtige tidspunkter i historien.
Titanic, Little Bighorn, drabet på Abraham Lincoln.
Der var også en serie, der hed It's About Time,
en komedie om to astronauter, der på vej mod jorden falder i et ormehul
og nu lever i forhistorisk tid blandt hulemænd og dinosaurer.
-Jeg tror på det. -Det gør jeg.
Det var også syndikeringens første tid,
hvorfor lidt ældre serier også blev vist hele tiden.
Og sent om aftenen kom der stadig afsnit af Twilight Zone.
Da jeg var helt lille og ikke forstod det,
kaldte jeg den "Det uhyggelige flyvende øje"-serien.
Synets dimension.
Sindets dimension.
Du bevæger dig ind i et land af mørke og masse, genstande og idéer.
Og så var der lørdag morgener.
Vi stod tidligt op for at glo på prøvebilledet
og vente på, løjerne begyndte.
Sent lørdag aften var der en lokal serie, der hed Weird,
som startede med et skummelt thereminnummer.
Velkommen til Weird.
De viste film som Attack of the 50 Foot Woman,
Manden der blev mindre,
Manden fra Mars, The Beginning of the End,
Morderen fra himmelrummet,
Attack of the Mushroom People.
Bare alt muligt med atombombemutationer.
-Hermed slutter aftenens program. -Godnat.
Og nu nationalsangen.
Det sluttede omkring midnat, og så holdt stationerne op med at sende.
Sluk for det hele.
Søndag aftener i skoleåret bredte en sand følelse af rædsel sig.
The Wonderful World of Color,
som det hed, før det hed The Wonderful World of Disney,
var gennemsyret af melankoli.
Når skoledagen truede i horisonten kunne udsendelsen være nok så god,
for weekendens frihed og glade dage var ved at være slut.
Og så én gang om året kom der en særvisning af Troldmanden fra OZ på TV.
Vi sad alle og så den sammen.
Der kommer snart farver på, og…
Det var meget mere end bare en film.
Indtil vi fik farvefjernsyn, var alt i sort og hvid, selv Oz.
Men både i farve og sort og hvid
sendte de flyvende aber altid min søster Stephanie
ned under et tæppe eller ud ad døren.
Vietnamkrigen dominerede TV-avisen og sneg sig ind stort set overalt.
Centralkommandoen oplyser om 148 amerikanske tab i sidste uge…
Det var forvirrende for os børn.
De voksne gav os dårlig samvittighed.
Spis op, alle sammen. Tænk på de sultne børn i Vietnam.
Vi var i krig med dem, bombede dem, men bekymrede os om deres sultne børn?
FRA: HOUSTON TIL: VIETNAM
Her!
-Aflever! -Skyd!
Det perfekte ved at vokse op her var,
at det myldrede med familier med børn på vores alder.
Der var altid nogen at lege med.
Vi legede i folks haver, på vejen,
og til bestemte lege gik vi mod udkanten af boligområdet,
hvor der var en stor mark med et renseanlæg.
Vi kaldte den Kloakparken.
Min bror og jeg opfandt et baseballspil til regnvejrsdage og aftener,
vi kunne spille i garagen.
Astro-superstjernen Jim Wynn skal slå.
Homerun!
The Toy Cannon!
Pointtavlen går amok over den hårde bold!
Vi valgte hold ud fra vores baseballkort, og så var kursen sat mod mesterskabet.
Det var før, skumbolden blev opfundet og ændrede alting.
Nogle gange var der slåskamp på banen.
Så er det Boog Powell!
Så er det nok!
Angrib!
Jeg glemmer aldrig børnene fra kvarteret.
Der var Larry, som var hårdt ramt af ringorm.
Og det var, som om man skiftedes til at have gips på.
Så var der Byron, som var søn af en NASA-forsker
og kvarterets pyroman og opfinder,
som altid byggede små raketaffyringsanlæg.
Nogle gange kom han en græshoppe i pilotens sæde.
Tre, to, ét!
Åh, Susanne
Vil du gifte dig med mig…
Og så var der Tony, gavtyven, der altid fik én i fedtefadet.
…og deler den med dig
Han lavede altid om på teksterne i musiktimerne,
så det gik fra traditionelt til frækt.
Gamle Dan Tucker var en mægtig mand
Han vaskede sit ansigt i en spand med sand
Han redte sit hår med en totempæl
-Han døde af tandpine i sin… -Pung!
Stan, Tony, gå uden for døren.
En ulempe ved at vokse op dengang var,
at man mente, at børn skulle dresseres, som var de dyr,
så man blev konstant mindet om, hvad dårlig opførsel var.
Man var altid et lille fejltrin fra tæsk af en masse voksne i ens liv.
Forældre, skoleinspektører, trænere,
selv ens venners forældre havde disse belejlige
"du må slå mine unger, og jeg dine"-aftaler.
Men mest skræmmende var inspektøren, selveste manden med leen,
hr. Cowan.
Er I blevet smidt uden for døren?
Igen.
Kom med.
-Nej! -Ok. Gå tilbage til din klasse.
Tony, Stan,
kom herind.
Det passede vel til tiden.
Liv var mindre dyre.
Ingen var uundværlige, og man tænkte ikke ret meget på sikkerhed.
Se os bare køre 110 km/t ned ad motorvejen
med ladet fuldt af unger på vej til stranden.
Det faldt ikke nogen ind,
at vi kun var et lille sammenstød fra at blive splattet ud.
At købe ispinde ved swimmingpoolen kunne ende katastrofalt.
Under nedfrysningen var de ved en fejl blevet til tøris
og klistrede sig fast til tungen.
Den lokale swimmingpool var der tit for meget klor i,
så folks øjne blev helt ristet.
Man var ikke helt dus med kemien endnu,
og vi tænkte ikke, noget af det, de gjorde, kunne skade os,
og vi var klart den sidste af to generationer af børn,
som syntes, det var sjovt at jage de biler, der spredte myggegift.
Og tit kom man hjem og opdagede,
de havde sprøjtet huset med nervegas, fordi nogen havde set én enkelt kakerlak.
Og tjek lige vores juniortræners helt særlige motivationsteknik.
For hver fejl man havde begået i sidste kamp,
skulle tre holdkammerater stå
og skyde bolde mod én som ved en henrettelse.
Jeg prøvede at gribe bolden fra den, der kastede bedst,
undgå én og håbe, den sidste skød forbi.
Så slap man måske med livet i behold.
Ind imellem alt det sjove var det altid,
som om straf, smerte eller knubs lå lige om hjørnet.
Ligesom i noget der hed kædeleg.
Kædeleg, send Stan denne vej.
Kædeleg, send Ronnie denne vej.
Vi legede bestemte lege, indtil der skete sådan noget her.
Det betød bare, vi nu var nået til et nyt stadie,
og at det var på tide at stoppe og finde en ny leg.
Udover baseball, football og basketball, cyklede vi også ud på eventyr.
Vi blev gode til at reparere cykler, særlig til at lappe slangen.
Og det var, som om enhver længere biltur altid indebar et dækskifte.
Måske var det fordi, det var før radialdækkenes tid,
og dækkene bare ikke var så gode,
eller også var det fordi, far altid købte brugte dæk.
Har du overvejet at købe nyt dæk?
Så ville det ikke matche de andre, og det ville se dumt ud, Steven.
Vi legede forskellige lege afhængig af, hvem der var med.
Hvis der var mange piger, de andre drenges søstre som regel,
legede vi en leg, der hed statuemager…
Pas på.
…hvor man skulle sige, hvad man var en statue af.
Pandekage.
En Fugl Føniks.
En bølge.
Astronaut.
Om aftenen spillede man spil indendørs
eller på verandaen.
Der var så mange legendariske spil.
Fem, seks, syv…
Når mine forældre holdt selskab og andre familier var på besøg,
blev det mere avanceret, og vi bed til æble i vandfad.
Se hvordan man gør.
Det bliver en ny verdensrekord.
Tre, to, ét, nu.
På et tidspunkt fandt Greg ud af, hvordan han vandt hver gang.
Han var så overlegen, at vi ikke rigtig gad lege det mere.
Sådan skal det gøres!
Mine tre søstre var som regel på modstanderholdet,
men der var også fordele ved dem.
Vicky havde fået job hos Baskin-Robbins, den revolutionerende isbutik,
der solgte uforståelige 31 slags is, og hun fik to gratis kugler per vagt.
Banan med nødder og nougat, tak.
Et godt valg.
De første par måneder, hun arbejdede der, spiste hun dem selv.
Men efterhånden blev hun træt af is og gav dem væk,
så det gjaldt om at komme, når hun fik fri.
Tak.
Hvis jeg gætter, hvad du vil have, får jeg så et lift hjem?
Bare…
Sig det bare.
Vanilje, tak.
-Vanilje? -Ja.
-Vil du have vanilje? -Ja.
-Af alt det, vi har, vil du have… -Ja. Kom nu bare.
Ok. Ja.
Jeg husker ikke min bror Steve spise noget andet end vanilje.
Det var klart spild af alle de eksotiske smage,
men jeg beundrede hans afklarethed og konsekvens.
Mine søstre satte tonen, hvad musik derhjemme angik,
og i fællesskab dækkede de mange genrer.
Den yngste, Stephanie, var til popmusik.
Jeg husker, hun lyttede til The Archies' "Sugar Sugar" igen og igen.
The Archies var tegneseriefigurer,
men det forhindrede dem ikke i at få det største hit i 1969.
Ok.
Sidste gang, ok?
-Ok. -Jeg har fået nok.
Min mellemste søster, Jana, elskede The Monkees
og egentlig bare alle bands med lækre fyre.
Man kan sige, min smag var ved at modnes.
Til Herb Alpert, for eksempel.
Eller i hvert fald ét af hans albumcovers.
Vicky havde selvfølgelig den sejeste musiksmag
og holdt gerne foredrag om sangenes dybere mening.
Meningen er gemt i teksten,
og vi skal afkode den, ligesom i "Lucy in the Sky with Diamonds".
LSD.
Det er klart, hvis man er opmærksom, men de reaktionære fatter det ikke.
Åh nej! Sluk den!
-Åh nej! -Ok.
Åh, Jana.
Jana kom altid galt afsted.
Hun var den første, der skulle sys, og den første, der brækkede noget.
Hun var bare uheldig.
Og det var vist ekstra besværligt at være en pige.
Dengang var det på mode med glat hår,
men det var ret svært i Houstons fugtige luft.
Og det var før, man fik hårprodukter og hårtørrere.
Curlere var så små dengang, at de begyndte at bruge juicedåser.
Mine søstre var ikke bare kreative, de var også meget dramatiske.
Ouija, er du her?
JA, OUIJA, NEJ
-Ja! -Ej, hvor vildt!
Det er godt.
Er Robert vild med mig?
Ja!
Inde på vores værelse var Steve, Greg og jeg enige i,
at den ultimative kvinde var Raquel Welch,
som var med i film som Kæmpeøglernes kamp,
Den fantastiske rejse og Bandolero!
Steve havde en stak Playboy-blade gemt under bordet.
Vi fandt aldrig ud af, hvilken søster havde sladret.
Radioen var altid tændt og spillede hits.
En af mine yndlings var "In the Year 2525" og dens dystre fremtidsdystopi.
Der var mange piger, jeg kendte, som havde en sang med deres navn i.
Der var én kendt sang med et drengenavn, men han hed Sue.
Blodet frøs til is i mine årer Jeg sagde
Mit navn er Sue Goddag, du
Nu skal du dø
Vi elskede slutningen, hvor et bandeord var censureret.
For du er nu en læderhæls Der ikke finder dig i noget
For jeg er den bip Der gav dig navnet Sue
Man må sige, dette var telefonfisens storhedstid,
ti år før folk fik nummerviser.
Vores repertoire gik fra det simple…
Har I Jack Daniel's på flaske?
Så må I hellere lukke ham ud!
Til det mere sofistikerede…
Goddag, det er Tommy O fra Du ringer, vi spiller.
Hvem taler jeg med?
Mit navn er Marta.
Martha? Det er din heldige dag, Martha! Vi har nu 285 dollar i jackpotten,
og de er dine, hvis du kan gætte en sang, når du har hørt fem sekunder af den.
Er du klar?
Det tror jeg.
Gæt denne sang.
Martha, kan du gætte sangen?
Er det "Witchita Lineman?"
Ja! "Witchita Lineman"! Du har vundet jackpotten!
Jana, tag den lige. Sig, vi spiser.
-Hvem er det? -Hvor uhøfligt.
Far derimod gik til modangreb,
da vores husstand gentagne gange blev udsat for telefonfis.
Det er ham igen.
Nu skal jeg lære den lille skid.
Hallo?
Nå, det lyder spændende.
Prøv at lytte godt efter.
Far!
Der røg hans trommehinder nok.
Jeg kan huske, jeg havde lidt ondt af ham i røret.
Straffen stod næppe mål med forbrydelsen.
Når vi ikke spillede juniorbaseball selv,
hang vi på banen og så vores venner spille,
fjollede rundt og hentede vildfarne bolde.
Kom tilbage med bolden og få en gratis is.
-Jeg skal bede om jordbær. -Et stk. bold.
Og en karamelstang.
Værsgo.
Og værsgo.
Tak, hr.
Man kunne også få en gratis is ved at samle en pose med skrald.
Jeg tror på Gud. Jeg elsker mit land, og jeg vil overholde dets love.
Jeg vil overholde spillereglerne og gå efter sejren.
Om jeg taber eller vinder, vil jeg altid gøre mit bedste.
Se nu hen mod flaget, mens vi spiller nationalsangen.
Jeg blev så bevæget over juniorligaens ed og nationalmelodien,
at det ikke føltes vigtigt, om vi vandt eller ej.
Den følelse varede som regel til første kast.
Men den bedste babysitter var filmmaraton i biografen Majestic,
som på trods af navnet var en ret snusket biograf.
Jeg kan huske en maraton med sci-fi-filmen Countdown,
hvor rumkapløbet ender med, vi kommer derop
bare for at opdage, russerne også er der,
men at de selvfølgelig er døde i en nødlanding.
Den amerikanske astronaut ærer dem ved at rejse
både det amerikanske og det sovjetiske flag.
Nu en skør verden!
Og så var der to gyserfilm.
The Frozen Dead,
hvor en gal nazi-videnskabsmand vil genoplive nogle nedfrosne naziledere.
Og It,
hvor en gal museumsmedarbejder spillet af Roddy McDowall
vækker en golem fra 16-tallet til live ved at komme en lille seddel i dens mund.
Den er uovervindelig ifølge profetien
og bliver hans medskyldige i mord og masser af kaos.
Dræb ham!
Filmen slutter med, at golemen går ud i havet.
Der var ikke rigtigt toere dengang,
så så vidt jeg ved, kom golemen aldrig op igen.
Jeg glemmer aldrig mine forældres nytårsfest,
da året skiftede til det skæbnesvangre år 1969.
De voksne festede indendørs.
De fleste af os var ude i haven, hvor der var romerlyskamp.
Og Byrons pyromani nåede nye højder med et stort stykke drænrør,
en lille eksplosion
og en brændende softball, som fløj hen over himlen.
Er I klar til nedtællingen?
Ok. Nu starter den.
Ti, ni,
otte, syv,
seks, fem, fire,
tre, to, ét.
Godt nytår!
Nu kan vi vist godt vende tilbage til, hvor vi kom fra.
Ja, ja. Grin I bare.
Men hør, hvad de sagde til mig.
Godt gået, Stan. Du besvimede ikke.
Skidt med du kastede op.
Alle astronauter fra John Glenn til Neil Armstrong brækkede sig.
I hvert fald første gang.
Så mens min barndom var ret almindelig, var min tid hos NASA det fandme ikke.
Pludselig stod den på hård træning.
Den her hed faktisk Brækkometen.
Jeg elskede faktisk 1/6-tyngdekraft,
men det var ligesom at lære at bevæge sig med en helt ny krop.
Og der var meget skolearbejde. Ikke så spændende men nok nødvendigt.
Buzz Aldrin opfandt undervandstræning efter hans mislykkede Gemini-rumvandring.
Det var ret skræmmende.
Der var alle mulige nødsituationer,
der skulle overvejes, trænes og planlægges for en sikkerheds skyld.
Fra at overleve alene i junglen til at vade igennem en ørken.
Man skulle være i stand til at lave tøj og beskyttelsesudstyr af sin faldskærm.
Jeg tænkte, at blev dette min skæbne,
ville det være det mindste af mine problemer som i Twilight Zone.
Efter træningen fik jeg et lynkursus,
selvom lige lyn kunne jeg godt undvære,
i at flyve det, der nu i al hemmelighed blev kaldt
Apollo 10 1/2.
Først lærte jeg alle knapper at kende selv med bind for øjnene.
Højde?
Tjek.
Event timer?
-Tjek. -Temperatur?
Tjek.
Én ting var simuleringen,
men for at undersøge, hvordan det føltes at lande ved 1/6 tyngdekraft,
skabte de dette uhyre.
Månelandingsøvelsesfartøjet
eller MLØF.
Neil Armstrong var tæt på at dø, da han skulle lande det.
Han sprang ud få sekunder før, det styrtede ned og eksploderede,
og så gik han til frokost, som var intet sket.
Sådan var Neil. Han havde is i maven.
Når man var dus med fartøjet, var det tid til integreret simulation.
Kranz, Bostick og alle de andre var i kontrolrummet,
jeg var i simulatoren,
og vi blev alle testet af simulationssuperviserne.
Ildevarslende stemmer bag et spionspejl.
Læk opstået ved fremdrift af CSM-modul.
S-IVB-motor lukkede ned under afbrydelsestilstand, overlap.
Man kaldte dem "sim sups".
De sad bag det mørke vindue i kontrolrummet
og udtænkte de værste scenarier, man kunne tænke sig.
Så man var forberedt på alt, der kunne ske ude i rummet.
Under Gemini-programmet foregav en af supervisorerne et hjertestop
for at se folkenes reaktion.
Alle hadede ham for det.
Ok, sidste simulering.
Lad os trykke den af, lande sikkert og holde fyraften,
så vi kan nå en øl på The Singing Wheel.
Du får en cola, Stan.
Jeg tager en Tang-juice, Kontrol.
Ok. Du har grønt lys til nedstigning.
Ok. Starter motor. Ti procent kraft.
Ser fint ud.
Grønt lys til fuld kraft.
Fuld kraft. 300 meter.
Der kommer en 1201 programalarm.
-1201? Bales, hvad fanden er det? -Øjeblik.
230 meter.
"Computer crasher. Kan ikke udføre alle opgaver."
Alle systemer virker korrekt.
Jack, hvad sker der?
Han skal ud. Computeren crasher af en eller anden grund.
150 meter. Det ser fint ud hos mig.
120 meter. Vent!
1202-alarm!
1202?
Jeg kan ikke se, hvad det er, men det er skidt. Vi må afbryde.
Computeren svigter. Afbryd flyvning.
Skal vi afbryde?
-Afbryd flyvning. -Fandens! Afbryd!
Den skulle ikke afbrydes!
Havde I læst manualen ordentligt, havde I vidst, hvordan I skulle lande.
Nu er astronauterne på vej mod jorden med halen mellem benene i stedet.
En milliard skattedollar er spildt, og vi sidder i første parket,
når russerne planter deres flag deroppe i august!
Er I glade nu?
Da jeg endelig sad klar til opsendelse,
var jeg helt rolig, for det føltes, som havde jeg gjort det før.
De havde hærdet mig grundigt.
Jeg var mere spændt end nervøs.
Måske for rolig.
Stan, er du klar?
Jeg er klar.
Op til månen og tilbage igen.
Den hemmelige Apollo 10 1/2-mission forløb fejlfrit.
Men det var, som om den aldrig var sket.
Ingen overskrifter. Ingen hyldestparade.
Ikke engang min familie måtte indvies.
Da Apollo 11 fløj afsted d. 16. juli og landede på månen fire dage senere,
så jeg det på TV som alle andre rundt om i verden.
Men jeg havde det, som var det en drøm.
Jeg var den eneste i verden, der vidste, hvad de gennemgik.
Det var, som om jeg var med dem. Men det var jeg ikke.
Jeg var her.
Kan du se Saturn V dér?
Den står på en pram i Huntsville, Alabama, hvor den blev bygget.
Den sejler til Tennessee og Ohio og så til Mississippi.
Den sejler over Den Mexicanske Golf, runder Florida,
og så sætter de den af ved Cape Kennedy.
Hvis den skulle herhen, skulle man til højre ved Golfen,
forbi Galveston-bugten og Clear Lake
og så kunne vi krydse NASA Road 1 og samle den op der.
Står du for alt det?
Der kan man da tale om fragt.
…østkysttid. Det gigantiske, 36 etager høje fartøj…
Men nej, Kyle i Florida tager sig af det meste.
T-minus 34 minutter og tæller ned, hvis alt går vel.
Astronauterne er efter sigende ved godt mod,
mens de venter på opsendelsen af Apollo 11.
Rumfartøjets systemer kører som de skal ifølge de sidste tjek.
Vejret er godt, og det lader til, mennesket i dag skal sendes afsted
på et fantastisk eventyr hvor det endelig vil nå månen…
Er du nervøs?
-Nej, ikke rigtigt. -Hvorfor skulle far være det?
Det er jeg ikke!
Din far er også en del af det, skat.
Det er der mange, der er.
…vi har ikke rigtigt sproget til at beskrive sådan noget her.
Hvordan kan man sige "helt op til himlen" mere?
"Vesten for månen." Den er i baghaven.
Synes du, månen virker mystisk og fjern?
Nej, ikke rigtigt. Mange ting er længere væk.
Så nu tænker jeg på det næste eventyr. Mars og videre endnu.
Mars og videre endnu? Vi har ikke nået månen endnu!
Men sådan er I science fiction-forfattere nok bare.
Vi vil finde overraskelser på månen.
Ikke nødvendigvis på første tur men på sigt.
Men måske ikke en stor, sort monolit.
En reference til Rumrejsen år 2001…
Stan, kom nu, det er lige om lidt!
De motorer, som skaber fremdriften,
har tilsammen lige så mange hestekræfter som 543 jetfly.
De bruger 2.570.000 kg brændstof,
hvilket svarer til 98 beholdervogne eller en mindre bys vandreservoir.
Opsendelsesfartøjet vejer lige så meget som ubåden Nautilus.
Støjen ved opsendelsen når 120 decibel
og beskrives som lyden af otte millioner hi-fi-anlæg.
Giv klartegn, hvis I er klar til opsendelse.
-Kontrolpersonale. -Klar.
-Ok. Retro. -Klar.
-Fido. -Klar.
-Kontrol. -Klar.
-South com. -Klar.
-Gen-sync. -Klar.
-Læge. -Klar.
CapCom, vi er klar til at fortsætte.
T-minus 60 sekunder og tæller ned.
Ligesom aftenens rapport føles det godt. 25 sekunder til opsendelse.
Flyt dig! Dit hoved skygger.
Ja, helt ærligt.
15 sekunder til opsendelse.
-Rumnavigation påbegyndt. -Lidt lavere.
Tolv. Elleve.
Ti. Ni. Tændingssekvens påbegyndes.
Seks. Fem.
Fire. Tre.
To. Et.
Nul. Alle motorer kører.
Opsendelse.
Raketten er lettet.
Bygningen ryster.
Her kommer den velkendte rysten.
Sikke et øjeblik. Mennesket på vej mod månen.
Det ser godt ud. Alt stemmer.
Kursen er god indtil videre, ikke Wally?
Rigtig god.
Afstand til jorden 1,6 km.
Fem, seks km.
670 meter i sekundet.
Alt er klappet.
-Kan du stadig se den? -Ja, bestemt.
Ok.
Klar til første frakobling.
Alt ser fint ud.
Ved I hvad? Den her fede bikini er lavet af et papirfirma.
Papirtøj er fantastisk!
Det er som papir. Så billigt, det kan smides ud efter brug.
Wauw. Det er mit stikord.
Jeg har ting at se til.
Dette er kaffen.
Den er ligeglad med, den ser anderledes ud.
Det er måden, kaffen er…
Jethro Bodine kalder rumfolk via mental telepati.
I leder sikkert efter en stor menneskehjerne
at tage med tilbage til Venus eller Mars.
De må være marsmænd!
-Hvad siger de? -Lige et øjeblik.
Hvad er det for noget lort? Jehtro!
Hvor blev udsendelsen af?
Dette tredje stadium…
Seriøst. Det er en historisk dag.
…og 47 sekunder til at øge deres hastighed…
En historisk kedelig dag.
-Hvabehar? …sende dem ud mod månen.
Ingenting.
7900 meter i sekundet.
Motoren kører fint.
Tændingen kom præcis på det forventede tidspunkt.
Åbenbart er maksstyrken blevet kontrolleret.
Telemetri og radartracking ser fine ud.
Hastigheden er nu over ti km i sekundet. Højde, 177 sømil.
Du er nu ude af kredsløb, Stan.
De har vist problemer med at løfte Apollo-fartøjet lige p.t.
Det bekræftes, at en motor er stoppet. Vi har ikke hørt fra fartøjet.
Det er bekymrende minutter.
Apollo 10 1/2, det er Houston. Kan du høre os?
Modtaget, Houston. Dette er Apollo 10 1/2.
Det var en fabelagtig tur.
Modtaget, Apollo 10 1/2. Vi siger det videre.
Det ser ud til, du er godt på vej.
Og det var begyndelsen på min rejse til månen.
Selvom jeg bevægede mig med 12.000 km i timen,
føltes det godt nok som tre lange rejsedage.
Tre. To…
Dækningen fortsatte selvfølgelig på TV, og den voksende forventning om,
hvad der skulle ske om få dage, var konstant.
Men nogle dages rejse til månen er lang tid.
-Og det var sommer. -Dark Shadows starter uden os!
Jeg husker, vi tog i drive in-biografen den aften.
Og brugte fars trick til at spare penge.
Fire voksne. Og to af dem
er børn under 12,
og hvis de er det, er de jo gratis.
Ok. Det bliver 6 dollar.
Det kan du bande på.
Kom ud!
For hulen!
-Vi vil se Hellfighters! - Nej, den må I ikke se.
-Men John Wayne er med i den! -Hvad med Familien Robinson og piraterne!
Du kan blive her og se Familien Robinson og piraterne!
Ja, vi skal se Hellfighters.
-Ok så. -Godt så.
Vi bliver ved The Shakiest Gun in the West og Familien Robinson og piraterne.
Kom tilbage, når den er slut!
-Ja, far! -Ok!
-Hvad sagde han lige? -Kom tilbage, når den er slut!
Tak.
Vent lidt. Sæt jer til rette.
Ah, ja. Hvor skønt.
Det var altid sjovt at drive rundt.
Vi kiggede efter par, der kyssede i bilerne.
Det mest afslørende var, hvis bremselyset tændte og slukkede.
Det var den sidste del af barndommen, hvor jeg oplevede den særlige glæde
ved at falde i søvn i bilen.
Man kunne bare give sig trygt hen.
Og så vågnede man i sin seng næste morgen.
I rummet var det mere ensomt.
Næste dag kørte vi til stranden i vores vens ladbil.
Det tog en times tid.
Galveston, åh Galveston. Det var den eneste strand, vi kendte.
Det var altid vildt skægt. Skidt med biler og hotdogs med sand på.
Og det var lidt med livet som indsats, vi hoppede i vandet,
for der var en understrøm, der kunne trække én ned
og spytte én ud igen i Louisiana.
Og undgik man den,
drev der brandmænd rundt overalt klar til at brænde én,
og rur på pæle hist og her, der stak ud af vandet, klar til at flå én.
Der var ligesom altid et olieudslip ude i Den Mexicanske Golf,
som endte som små tjæreklatter overalt.
Når vi skulle hjem skrubbede vi vores sorte tjærefødder med benzin.
På grund af månerejserne på den tid var der konstant sci-fi-film på TV.
Den mest mindeværdige var nok
Robert Heinleins Destination Moon fra 1950,
som 20 år forinden havde forudset
rigtig meget af, hvad der ville ske i 1969.
De ramte rigtigt med rigtig mange ting. Den mislykkede første opsendelse.
En texaner, der krævede, alt skulle bygges her.
Jeg siger bare, vi hellere må bygge det i Texas.
G-kræfter.
Vægtløshed.
At se ned på jorden.
Hov.
-Hvad laver du? -Der er talkshow med Janis Joplin.
Filmen er ikke engang slut endnu.
Drengene har valgt kanal hele aftenen. Det er vores tur.
Må jeg tænde din ild, mit barn?
Det er min yndlingssanger. Hvordan vidste du det?
-Åbenbart ikke. -Næh.
Det havde jeg også selv været imod…
-Stan! - Nej!
For rigtig at komme ind i musikken og komme til bunds i den
i stedet for at blive på overfladen, som mange af tøserne.
De ligger oven på melodien, og kommer ikke ind i musikken.
Det er svar nok til mig.
Som så mange andre varme sommerdage brugte vi det meste af næste dag
nede ved poolen.
Vi havde hver vores udspringsteknik.
Jeg var god til lommekniven,
kanonkuglen og den mindre kendte prædikestol.
Greg var gode til at finde på nogen selv.
Men højdepunktet var nok at få en frito pie til frokost,
hvilket egentlig bare var en pose majschips
med en gang chili oveni.
Da jeg kom i kredsløb om månen, fløj jeg 3681 km i timen
omkring et himmellegeme uberørt af mennesker.
Jeg kiggede ned, mens jeg fløj over Stilhedens Hav.
Det så ikke stille ud for mig.
Hvor i alverdens skulle jeg lande?
Hej. Jeg er Johnny Cash.
Da vi kom hjem fra poolen den aften, så vi alle The Johnny Cash Show.
Mine damer og herrer, The Monkees!
-Der er de! -Hold da op!
Davy er så lækker!
Vi havde skyndt os hjem, fordi Stephanie og Jana ville se The Monkees.
Der var Micky, Davy og Mike, men hvor var Peter?
Og så kom Joni Mitchell bagefter og sang duet med Johnny.
Hun har en spændende stemme.
Hun er så alsidig. Hun maler også.
Så kom den store dag. Den 20. juli, 1969.
De skulle lande på månen om eftermiddagen og gå på den om aftenen.
Men far havde en overraskelse til os.
Ok. Vi har fået billetter til AstroWorld, men de gælder kun i dag.
Så I kan enten tage afsted eller blive her og se månelandingen sammen med os.
-AstroWorld! -AstroWorld!
Men misser vi ikke landingen?
Nej, de skal først ud at gå senere, så der er I hjemme.
Lad os stemme om det. Vicky, hvad skal du i dag?
Arbejde til kl. 17.
-Steve? -Jeg skal ordne et par haver.
Klart.
Og I fire?
-Hvem vil i AstroWorld? -Ja!
Ingen kunne afslå en tur til AstroWorld. Det var det fedeste sted.
Det var et kæmpe tivoli på den anden side af motorvejen over for stadion.
Houstons udgave af Disneyland.
Et overflødighedshorn af eventyr og spænding.
Alting hed noget med "stjerne". Stjernehjulet.
Stjernenålen.
Stjernevejen.
Og så var der Den sorte drage.
Bambusbanen.
Og bilbanerne.
I Den glemte verden-forlystelsen var der alligatorer
og oprørte indfødte, der skød med pile.
Vi plejede at komme tidligt, lige når dørene åbnede,
og så spæne ned til Alpinslæden bagest i parken.
Det var den mest populære forlystelse.
Man kunne måske nå et par ture,
før køen blev for lang, og man skulle vente i 45 minutter.
Turen var fantastisk.
Der var et stort vandfald.
Et lavinerum.
En ekkotunnel hvor det, man råbte ét sted, gav genlyd i næste hule.
-Goddag til fremtiden! -Davy Jones for altid!
Vi savner dig!
Goddag til fremtiden!
Davy Jones for altid!
Vi savner dig!
Og det endte med en vild finale.
Man kørte roligt afsted,
så drejede man om et hjørne, vognen kørte langsommere,
og pludselig var man på vej
ind i en mørk, uhyggelig mineskaktagtig åbning i bjergsiden.
Og lige når man troede, det var overstået…
Den afskyelige snemand var sikkert en dramastuderende.
Engang så vi ham endda tage en rygepause.
Bedrager!
Om lidt afbrydes radioforbindelsen, men vi fanger dig igen senere.
Der er 40 minutter til månelandingen,
og der er nu ni minutter til, vi burde høre fra kommandomodulet,
når denne omflyvning er ovre, hvilket er den 14. omflyvning om månen.
At lande er ikke så simpelt, som det lyder.
De skal flyve over nogle ret høje punkter,
før de kan lande et forholdsvist fladt sted på månen.
Det svære er nok at komme så tæt på og tage afsted igen efter alt det slid.
Jeg tror, det er det største pres, en besætning kan opleve.
De drejer nu rundt, så vinduerne vender opad.
Vi skal have en melding, før vi starter.
-Klarmelding til nedstigning. Retro. -Klar!
-Fido. -Klar!
-Kontrol. -Klar.
-Telcom. -Klar.
-GNC. -Klar.
-Eecom. -Klar.
-I må fortsætte motordreven nedstigning. -Det ser godt ud.
Endnu en vigtig milepæl.
Højde, 12 km.
Der kommer en 1202 programalarm.
Modtaget. 1202. Ja, det er ok.
-Vi nærmer os Delta H. -Farten er korrekt.
Hvad er det for en alarm, Wally?
Det er ok, det er vist bare en eller anden…
TID TIL MÅNELANDING
…proces.
-Den vises på computerne. -Delta, det ser fint ud nu.
I det mindste er det sjovere end simulatoren.
Ok. Modtaget.
De kan stadig afbryde landingen.
Nu drejer det sig om få minutter.
Nu måler vi 323 meter i sekundet.
Radarnavigationssystem til landing kører. Ok.
De har fart på.
232 meter per sekund. De er på vej ned.
Højde, 1280.
Du har tilladelse til at lande, Ørn.
Modtaget.
914 meter.
Fint. 607 meter, 47 grader.
Modtaget, Ørn. Alt ser fint ud. Du må fortsætte.
Højde, 488.
427.
Alt er fint.
De kan se landingsstedet godt nu.
Det er det kritiske øjeblik. De skal svæve.
Nu tager de beslutningen.
229 meter.
Alt fint her.
165 meter.
-Alle data går fint ind. -30 meter. Ned ved 6.
Stort krater. Meget stenet.
Nå,
så må du overtage styretøjet og lande selv.
-60 sekunder. -60 sekunder.
Tænder lyset.
0,7 ned. Fremad.
12 meter.
Der kommer noget støv.
Ni meter.
En stor skygge.
I klarer det fint. Nul komma én ned.
Bøj fremad.
-Ingen højdemåling? -Ingen måling.
Mindre end 20 sekunders brændstof.
Frem. Jeg driver til højre.
Kontakt lyser.
Motoren er stoppet.
Motor slukket.
-Motor slukket. -Vi er hjemme.
4-13 er inde.
Mennesket er på månen!
Ørn, vi hører dig. Er du nede?
Houston, Stilhedsbasen her.
Ørnen er landet.
Modtaget, Stilhed. Du er landet.
Vi var ved at blive blå i hovedet.
Nu trækker vi vejret igen. Mange tak.
Nøj, mand!
-Pyha! -Vi får travlt et øjeblik.
Det er så godt.
Ih, du milde.
Vi sad højt oppe i Stjernevejen, da vi hørte det.
-De er landet! -De er på månen!
Sejt, mand! De gjorde det!
Ja, de gjorde!
De gjorde det!
-De er landet på månen! -De klarede den!
De var på månen, men ingen vidste, hvornår de skulle gå på den,
så vi holdt os bare klistret til skærmen.
The Times skrev i går, at Nixon ville prøve at bruge dette…
Det er lidt blevet glemt, men dengang havde mange et stort problem med,
hvad det kostede at komme til månen.
Hvad man kunne have brugt pengene til, og hvad det repræsenterede.
…mere som i 1500-tallets Spanien. Det er en ny verden.
Men har vi ikke vores egen inkvisition i Vietnam
i antikommunismens hellige navn…
Hvad fanden laver hun på TV og så lige i dag?
Hvem har inviteret hende?
Stationen bliver sikkert kimet ned.
Jeg synes, hun ser sej ud.
Hendes hår er flot.
Når man ser på Cape Kennedy, er der ret fattigt i området.
Og på Houston-centeret er mindre end fire procent af de ansatte sorte…
Er det sandt, far?
Hvor mange sorte er der i din klasse? En? Ja, det er sandt.
…er ret problematisk.
-Hvornår går de på månen? -Ja. Hvad venter de på?
…så vidt videnskaben.
De penge, der blev spildt på at månelandingen,
kunne være brugt på mad til fattige sorte i Harlem og resten af landet.
Så skidt med månen. Lad os få nogle penge ud til Harlem.
Sådan.
Dr. Paine sagde på den tidligere Apollo-mission,
at det var en triumf for de reaktionære.
Derfor finder mange nok dette en smule smagløst…
Efter en dag i AstroWorld
var det svært at holde sig vågen, mens udsendelsen kværnede videre.
Der var megen ventetid, mens astronauterne bøvlede med dragterne,
og trykket blev udlignet i kabinerne.
Jeg følte med dem.
Men jeg tænkte også på alle de mange års drømme og møje,
som nu var få minutter fra at blive til virkelighed.
Hey, de går ud nu.
Det er fint.
Han kan ikke se, hvor han træder. Han går baglæns.
-Det var for at… -Det går fint.
…undgå at sidde fast i åbningen.
Rygsæk og dragt er sårbare.
Houston, jeg står på platformen.
Modtaget, Neil.
Vi kan se dig på TV. Tre trin mere og så et langt.
Ok.
Der er han. Der kommer en fod ned ad trappen.
Neil, vi kan se dig komme ned ad trappen nu.
Jeg er helt nede nu.
Landingsmodulets fødder er kun sunket
tre-fem centimeter ned.
Overfladen synes meget finkornet,
men når man kommer nærmere, er det som pudder.
Se lige de billeder.
Jeg går ned af modulet nu.
Armstrong er på månen. Neil Armstrong.
Der er han.
Den 38-årige amerikaner står på månens overflade.
Sådan, mand.
Et lille skridt for et menneske,
et kæmpe spring for menneskeheden.
Overfladen er som fint pudder.
Jeg kan nemt få det op med tåen.
Det sætter sig som et fint lag
som kulpudder til
sålen og siderne på min støvle.
På mine fodspor og støvlemønsteret
i de fine sandpartikler.
Se hvor han hopper afsted.
Er I klar til, jeg kommer ud?
Han er godt nok afslappet.
Ja.
-Det ser sjovt ud, ikke? -Så er det klaret.
Er I klar?
-Smuk udsigt. -Hvad siger I så?
Sikke et storslået syn.
En storslået ødemark.
Vi kan se aftrykkene af en mand, der træder på månen.
Der er ingen atmosfære, vind eller regn, der kan udviske dem,
så de bliver der nok i meget lang tid.
Houston, Columbia stiger.
Modtaget. Månevandringen går fint. De sætter flaget op nu.
Man kan nu se det amerikanske flag.
Man kan se det amerikanske flag på månens overflade.
Det er simpelthen så smukt.
Det såkaldte kænguruhop.
Nu bliver det muntert deroppe.
Stilhedsbase, dette er Houston.
Kan vi få jer begge to på kamera, tak?
Den amerikanske præsident vil gerne sige et par ord til jer.
Det ville være en ære.
Jeg taler med jer via telefonen på Det Ovale Værelse i Det Hvide Hus,
og dette må være det mest historiske telefonopkald nogensinde.
Det er svært at udtrykke, hvor stolte vi er af jeres bedrift.
Det er den stolteste dag i vores liv.
På grund af det, I har gjort,
er himlen blevet en del af menneskets rige.
Og når I taler til os fra Stilhedens Hav,
inspirerer det os til at gøre endnu mere for at skabe fred på jord.
I et uvurderligt øjeblik
i menneskehedens historie
er alle mennesker på jorden samlet i stolthed over det, I har gennemført,
og samlet i bøn for, at I må nå uskadte tilbage til jorden.
Nå. Godnat.
Godnat, skat.
Tak, hr. præsident…
-Godnat, piger. -Godnat.
Godnat, skattepiger.
-Godnat. Vi ses i morgen. -…der står ingen chimpanser…
-Jeg tror, jeg går i seng. -Ok.
-Steven? -Hey.
Sikke en dag, det har været.
-Lad ham gå i seng. -Jeg er træt. Godnat.
…en dag som aldrig før.
En dag, der har udfoldet sig for vore øjne ved et mirakel, som kom forbi,
samtidig med vi udforsker rumgenren inden for TV.
Vi har set mennesket udforske månen på fantastiske billeder.
I betragtning af, at de kommer en halv million km fra os,
fra månens overflade,
og at mennesket er landet der og har taget sine første skridt der.
Jeg ved ikke, Eric Seavareid,
hvad jeg skal tilføje til det.
De har oplevet en særlig skønhed,
som de nok aldrig rigtig kan beskrive for os.
Det er måske heller ikke en skønhed, fremtidige generationer vil få at se.
Mennesket har drømt om at gå på månen i mange tusind år.
Nu da vi har set det ske, og vi ved, det er sket,
virker det stadig som en drøm.
En drøm der er gået i opfyldelse.
-Greg. -Hvad?
Gå i seng.
Nat.
Godnat.
Wauw.
Tillykke. Du gjorde det.
Det gjorde vi alle.
Det er venligt af dig.
Var Stan vågen, da han tog de første skridt?
Jeg ved det ikke. De var udmattede efter AstroWorld.
Han skulle gerne kunne fortælle sine børnebørn,
han så de første skridt på månen.
Du ved, hvordan hukommelsen er.
Selv hvis han sov, vil han tro, han så det hele.
OVER 400.000 MENNESKER ARBEJDEDE PÅ APOLLO-RUMPROGRAMMET
OVER 600 MILLIONER MENNESKER VERDEN RUNDT SÅ DEN FØRSTE MÅNEVANDRING PÅ TV
FRA 1969 TIL 1972 GIK 12 MÆND (OG EN DRENG) PÅ MÅNEN
SIDEN ER INGEN VENDT TILBAGE
ENDNU.
Tekster af: Jael Nordbek Azoulay