Downloaded from YTS.MX
Zážehová sekvence zahájena.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Šest, pět, čtyři,
tři, dva, jedna, nula.
Všechny motory fungují.
Start!
Čas – jaro roku 1969.
Místo – základní škola Eda Whitea v texaském El Lagu,
což je předměstí South Houstonu, kousek od NASA.
A jaká událost toho osudného dne to všechno dala do pohybu?
Přestávka čtvrťáků.
Ne, to nejsem já. To je Ricky Rodriguez, jeden z mých průserářských kámošů.
Nedávno změnili pravidla, takže se nesmělo házet míčem po lidech,
což ovšem bylo na kickballu to nejzábavnější.
Zvyknout si chvíli trvalo.
A to je pan St. George, náš tělocvikář, jak vede Rickyho ke zdi.
Disciplínu udržoval velmi specificky,
na nejbližší zeď nakreslil malý kroužek.
Tady. Dej tam nos a drž ho tam.
Vždycky byl o něco výš, než bylo příjemné,
takže jste až do konce hodiny stáli jen na špičkách.
Když jednou strkal ke zdi můj nos, byl jsem připravený.
Klíčem bylo se v rozhodující moment jeho výpočtu
nenápadně rozkročit a mírně přikrčit v kolenou.
Dej tam nos.
Tak tohle jsem já. Stanley.
Každý mi říkal Stan, pokud jsem teda neměl průšvih,
nebo v první den školy, když četli seznam.
V kickballu jsem dělal spojku a obecného polaře
a měl jsem chytat všechno, co šlo.
A víte, byl jsem taky dost slušný vykopávač.
Ale zpět k tomu, jak to začalo.
To tihle chlápci mi navždycky změnili život.
To je náš kluk.
PŘÍSNĚ TAJNÉ
Viděli jsme tě na hřišti, mluvili s tvými učiteli.
Zaujaly nás…
některé tvé vědecké referáty a k tomu jsi tři roky po sobě
získal Prezidentovu cenu za fyzickou zdatnost.
Vybrali jsme tě jako skvělého kandidáta na tuto misi.
Misi?
Jakou misi?
Poslyš, jde tu o čas, takže na rovinu.
Nedopatřením jsme postavili lunární modul
příliš malý.
Ale to nás nezastaví.
- Jak se to stalo? - Hele, jde ti matika?
- Jo. - A dáš každou písemku na 100 %?
- Ne. - Tak vidíš.
Jsme takhle blízko, ale musíme otestovat tuhle…
nedopatřením menší verzi na měsíčním povrchu, a to brzy,
a k tomu potřebujeme kluka jako ty, ať ty pitomý Rusáky na Měsíc předběhneme.
Proč nepošlete šimpanze?
Protože ty umíš víc anglických slov!
Stane, jsi naše jediná naděje.
No tak, co ty na to? Udělej to pro svou zemi.
Udělej to pro svobodný svět!
Tak jo.
Skvěle. Tajný výcvik začíná na konci školního roku.
Tajný?
Přísně tajný, Stane.
Tohle je tajná operace. Neexistuje. Chápeš?
Tohle setkání? Neproběhlo.
Nikdo to nesmí vědět.
Ani tví rodiče. Ani tví bratři. Ani tvé sestry.
Nikdo.
Počkat.
Jak nám tohle projde?
Kde podle nich asi budu?
Na letním táboře. Byl jsi doporučen, přijat
a dostal jsi stipendium na Tábor Grizzly,
speciální sportovní tábor u jezera Traverse v Michiganu.
Odjel jsi na konci května a zůstal téměř celý červen.
Nebudu ti lhát, počasí a brouci byli hrozní,
ale užil sis to.
Vážně sis to užil.
Některé věci se nezapomíná.
STŘEDISKO SIMULACÍ A VÝCVIKU
PROJEKT APOLLO
VOLTY
Dobře, zastavte!
Na tohle všechno na chvíli zapomeneme. Později se k tomu vrátíme.
Nejdřív vám řeknu, jak se tehdy žilo.
Pro děti to bylo skvělé místo i doba.
Žít koncem 60. let poblíž Houstonu, zejména blízko NASA,
bylo jako žít na místě, kde ožívá sci-fi.
Optimistická technologická budoucnost byla právě teď,
a my byli v úplném středu všeho toho nového a lepšího.
Na špici byl samozřejmě vesmírný program.
Cílem bylo dostat se na Měsíc,
což prohlásil prezident Kennedy na Riceově univerzitě v Houstonu.
Někteří se ptají: „Proč na Měsíc?
Proč by ten měl být naším cílem?“
Stejně tak se mohou ptát:
„Proč šplhat na nejvyšší horu?“
„Proč, před 35 lety, přeletět Atlantik?“
„Proč Rice hraje s Texasem?“
Rozhodli jsme se letět na Měsíc!
Dostaneme se tam v této dekádě, a uděláme i další věci,
ne proto, že jsou snadné, ale protože jsou náročné.
V roce 1962 bylo Vesmírné středisko přemístěno na okraj města.
Ve stejném roce začal Houston stavět
první krytý stadion na světě. Osmý div světa.
Astrodome.
Když stavbu zahajovali,
místo slavnostního kopnutí rýči
všichni funkcionáři střelili do země kolty ráže 45.
Byla tam první animovaná výsledková tabule s mnoha legračními obrázky.
Nejlepší bylo, když domácí trefili homerun,
nebo, jak se říkalo, vystřelili míček na orbitu,
což spustilo obří elektronický ohňostroj.
Tady taky poprvé použili AstroTurf.
Umělý povrch, který nebylo třeba zalévat, kosit ani plít
a který perfektně vyjadřoval éru,
kdy vše bylo nové a umělé, a tedy lepší.
Joe Namath sice řekl, že je to jako hrát na betonu,
ale převládal pocit, že dobýváme přírodu a její omezení.
Nikdo nepochyboval, že za našeho života
budeme moct žít na Měsíci nebo na blízké planetě,
nejspíše v nějaké kupolovité kolonii.
Vzhledem k rychlosti technologického vývoje
bylo snadné si představit,
že se pravděpodobně všichni dožijeme stovky.
Například v blízké nemocnici
DeBakey a Cooley zdokonalovali transplantaci srdce.
A co se nás přímo dotýkalo,
byli jsme mezi prvními regiony, které měly tlačítkové telefony.
Poslouchejte.
Bylo to parádní. Nemuseli jste vytáčet. A pomocí těch tónů šlo hrát písničky.
Moje sestra Vicky byla hudebně nadaná.
Byla nejstarší. Po ní byl Steve,
pak Jana, Greg, Stephanie a pak já.
Fajn, teď ukaž ty.
Dobře, tak jo.
Haló?
Jasně, země byla ve válce.
Města hořela
a všude zuřilo peklo.
Ale z pohledu děcek z předměstí
to všechno bylo jen v televizi.
A jako dítě prostě usoudíte, že to je normální.
Další nepokoje?
Další slavný vůdce zavražděný?
Takhle se asi dospělí chovají.
V naší rodině se zdálo, že jen Vicky cítí tehdejší generační propast.
Jako jediná z nás
něco věděla a zajímala se o to, co se děje ve světě.
Nejblíže akci jsme se dostali,
když jsme byli s mámou v Houstonu poblíž výšky, kde už věky dělala doktorát.
- Hele, co mají na sobě. - Tihle?
A proto jsme se přestěhovali na předměstí.
Abychom od těchhle lidí byli co nejdál.
Masňáci se bojí.
Ne. Vaše sestra mele hovadiny.
Přestěhovali jsme se kvůli tátově práci. Nechtěl denně dvě hodiny dojíždět.
Chápete?
- Ano, mami. - Chápeme.
Chápu.
Mami, je tamto hipík?
Jo, to je hipík.
A co tamten?
Ne. Nemá dost dlouhé vlasy.
Ale má zvonáče.
Tak jo. Jo, je to hipík.
Hipíci se mi asi líbí.
A na těch nových předměstích na jih od Houstonu
se oddělovaly stále další a další parcely.
V našem sousedství se stavělo plno domů.
Země byla úplně rovná.
Jediné, co vzdáleně připomínalo kopec, byl přejezd nad dálnicí.
Mluvíme o pobřežních pláních, asi tak deset metrů nad mořem.
Samozřejmě neudělali pořádné odvodňování,
takže kdykoli chvíli pršelo, bylo všechno pod vodou.
Hele, ploskolebec!
Pokaždý!
Nebyl tu žádný smysl pro tradici.
Všechno v dohledu bylo úplně nové.
Nekonečné nové obchoďáky
s potravinami, burgerovými restauracemi
a, což bylo nejlepší,
hernami s bowlingem a arkádami.
Aspoň jednou týdně jsme šli nebo jeli na bowling.
Když platili rodiče, hráli jsme bowling,
ale sami jsme chodili na arkády.
Vytvořili jsme si soběstačný systém, který navýšil naše ubohé kapesné.
Každý jsme investovali čtvrťák a dostali RC Colu za 15 centů
a hru na pinballu za desetník.
Hráli jsme hry, které jsme uměli, jako Aquarius.
Celé to samozřejmě stálo na první hře.
Bylo třeba vyhrát, nejen abychom mohli hrát dál,
ale abychom automat naplnili volnými hrami.
A až bylo načase jít domů, prodali jsme je za padesátník
někomu staršímu, kdo věřil, že na tom vydělal.
Možná nás tam zčásti lákalo, že se tu scházeli místní grázlíci.
Líbilo se nám, jak si vykračujou, jak umí obelstít systém,
ať už neuměle snížením gravitace ve hře,
nebo tím, že si obratně obstarali hru bez peněz.
Když se to udělalo správně, automat zjevně začal novou hru.
Bylo to umění.
Zkoušel jsem ten trik několik let, ale nepřišel jsem na něj.
Měli jsme první postavený dům v naší ulici
a přišlo nám, že celá čtvrť je staveniště s věcmi k rozebrání.
Ze zbytků dřeva se dala postavit celá pevnost.
To muselo stačit,
protože domky na stromech tu budou možná za dvacet let.
Tati, není to krádež?
No, já to beru tak,
že si za náš dům účtovali příliš,
takže nám vlastně dluží.
Je to jen kousek překližky. Nebude jim chybět.
Pořád nevím, jestli byl táta spíš
skromný člověk, co se prostě snaží vyjít s penězi,
nebo spíš mistr podfuků.
Zatáhněte. Utáhněte tu síť. Tak.
Ale bylo zjevné, že naším jediným cílem je ušetřit co nejvíc.
Hezky.
Hej! Ještě jste neskončil.
Dejte tu hubici zpátky.
Teď pořádně zmáčkněte.
Teď odzadu zdvihněte hadici.
V té hadici je moje palivo.
- Já ho zaplatil. - Tati.
Dobře to ví.
Přestože táta řídil v NASA odesílání a příjem…
Dej těm Rusákům co proto.
Rozumím, soudružko.
…a zjevně vydělával dost na to, aby víceméně utáhl rodinu se šesti dětmi,
já se styděl, že je spíš úředníček,
než že by měl cokoli do činění s misemi.
Možnost povýšení tu je a není…
Sám se cítil astronautům na hony vzdálený.
Táta zaměřuje souřadnice,
aby námořnictvo mohlo vyzvednout astronauty,
když dopadnou do oceánu.
Když odpočet dojde až k odpalu,
táta je ten, kdo zmáčkne tlačítko a všechno spustí.
Když jsem šel ze školy…
Asi byste mě nazvali fabulátorem,
což je jenom eufemismus pro zarputilého lháře.
Tak jsem se přiblížil.
V tu chvíli jsem si uvědomil, že z něj vedou dráty
až někam nahoru do vesmíru.
Byl to nějaký robot.
Chtěl jsem ho dneska vzít s sebou,
ale najednou ho za ty dráty něco vytáhlo nahoru.
Paní Ulrichová říkala, žes nepřinesl nic na prezentaci.
Já to odprezentoval a doufal, že si to dokážou představit.
Prý jsi celé třídě řekl,
že táta má letět v Apollu 14 nebo 15 v roce 1972.
Je to pravda, zlato?
Proč nemůže táta dělat v NASA něco důležitého?
- Je to trošku ponižující. - Stane.
Táta tvrdě pracoval, aby se stal vedoucím oddělení.
Má na starost všechno, co tam přijde,
od pera po skafandr. Je důležitý. Rozumíš?
Jo.
Jen si říkám, proč nemůže být astronaut nebo někdo suprovní.
Zlato, každý nemůže být astronaut.
Každý dělá svou práci, a je k tomu potřeba hodně lidí,
včetně tvého táty. Chápeš?
- Chápu. - Dobře.
To byla pravda.
Soused za námi pracoval na helmách. Tátové pár kamarádů byli v NASA techniky.
Máma jedné spolužačky pomáhala šít obleky.
Jako by každý tak či onak pracoval pro NASA.
Můj táta taky odváděl svůj podíl, i když mi přišel mizerný.
Jak jsem řekl,
byl jsem nejmladší v naší vlastní obdobě Bradyho bandy,
a jediný narozený v šedesátkách.
Když jsem se narodil,
mé rodiče už přešla touha dokumentovat počiny svých dětí.
Začlenili mě do stávajícího systému,
ale to bylo vše.
Nejsem skoro na žádných fotkách a domácích videích.
Sourozenci mě tím často trápili.
Vidíš, že nejsi na žádné fotce?
Bojí se ti to říct, ale jsi adoptovaný.
Naši ti to nejsou schopní říct, ale jsi ze sirotčince.
Vybrali si tě z bandy řvoucích mimin.
Fakt vtipný.
Později jsem zjistil, že po mém narození máma začala brát prášky,
ale knězi to neřekla, aby ji neexkomunikoval.
Pak tu byli naši sousedi Patekovi.
Ti zjevně antikoncepci nepoužívali,
protože pořád měli zhruba jedno dítě ročně.
Jejich máma byla tak přetížená,
že mezi jídly občas dětem na kousání dávala gumičky.
A byla posedlá čistotou.
Udržovala dům jako ze škatulky,
a proto nechávala děti skoro celé dny venku.
Až na nejmladšího, samozřejmě.
Druhého nejmladšího dala starším ven
a s nejmladším doma uklízela.
Občas se stalo něco takového.
Ale všichni jsme dětství nějak přežili.
Počkejte!
Když jejich táta přišel z práce,
obvykle si sedl do otevřené garáže a kouřil doutníky.
Asi se taky podílel na udržování pořádku v domě.
Nás šest dětí byla už slušná armáda pracantů.
Uklízeli jsme dům i zahradu a dodržovali přesný systém.
Vedle nekonečné práce venku
bylo mou největší povinností uvnitř vynášet koše.
Nevím, jestli už existovaly plastové pytle,
ale to je jedno, protože my používali staré tašky z nákupu,
které často protékaly,
podle toho, jaké tekuté blafy lidi vyhodili.
A samozřejmě byla moje práce potom vytřít.
Možná jsme na to neměli, ale téměř jsme nechodili do restaurace.
Máma byla schopná vyčarovat jídlo a živit nás tím několik dní.
V neděli jsme třeba měli šunku z konzervy s ananasem.
V pondělí byl šunkový eintopf.
V úterý šunkové sendviče
a ve středu fazolačka s pokrájenými zbytky šunky.
Další běžná jídla byla rajská polévka a sýrové sendviče,
tuňákový eintopf s bramborovými lupínky,
nákypy, sekaná,
nespočet kuřecích variací a samozřejmě spousta kukuřičného pyré.
Zábavnější byla vejce mimóza,
domácí nanuky, párečky,
a při zvláštních příležitostech popcorn.
Také tehdy přišla první vlna želatinové mánie.
Obědy byly vlastní výroby.
V neděli večer jsme mámě pomohli
připravit sendviče na obědy na celý týden,
zamrazili jsme je a pak nechali rozmrznout
v noci před každým školním dnem.
Někdy to rozmrznout nestihlo,
takže jste měli napůl zmrzlý, rozmočený sendvič se salámem.
Tátovi rodiče žili ve staré čtvrti v Houstonu
a o víkendech jsme za nimi jezdili.
Musíš do něj zlehka tlouct.
Dokud se nenarovná.
Vidíš?
Hřebík vydrží věčnost, tak je nevyhazuj.
Musíš je mít kam ukládat.
Reakce mých prarodičů na hospodářskou krizi byla taková,
že očekávali, že každou chvíli přijde znovu.
Neklepni se.
Skladovali vše, co mělo byť jen malou cenu,
a recyklovali vše, co šlo.
A máš to.
Dokonce recyklovali i papírové ubrousky, což vyvolávalo otázku,
k čemu sakra papírový ubrousek, a ne hadr?
Ale nikdy jsme nic neřekli.
Nepůjdeme ke stánku…
Přísahám, že nás babička co půl roku brala na Za zvuků hudby.
Nevím, jestli se ten film hrál celé roky, nebo jestli ho občas opakovali.
Byla to prostě vycházka s babičkou,
která, tak jako její filmový vkus,
byla milá dáma, která neměla moc chyb.
Moje druhá babička byla mnohem nervóznější a paranoidnější,
ale velmi zábavná.
Bývala u nás vždy na delší čas
a častovala nás různými konspiračními teoriemi
a katastrofickými scénáři.
Teď už víme, že JFK v Dallasu nezemřel.
Je z něho chudáka živá mrtvola,
protože mu kulky těžce poškodily mozek.
Ale udržují ho při životě v ústraní na nějakém řeckém ostrově.
Mysleli, že bychom nezvládli vidět prezidenta takhle,
tak nás chrání před skutečností.
Je to ostrov Aristotela Onassise.
Což vysvětluje jeho sňatek s Jackie.
Podle ní to se světem šlo z kopce,
a to rychle.
Přelidnění dusí planetu.
A za několik let
dojdeme do bodu, odkud už nebude návratu.
Vědci říkají, že planeta nemůže zvládnout
více než 3,5 miliardy lidí, a někdy během 70. let
prostě nebude dost potravy pro většinu obyvatel světa,
což povede k masovému hladomoru a válkám.
Nevím, jak budou zvládat ty mrtvoly…
To už stačí, mami. Už těch paranoidních řečí nech.
Děsíš děti. Mě přivádíš k šílenství. Jedeš jak kolovrátek. Prosím mlč.
Mlč.
Odvoz odpadu stojí ročně více než 4,5 miliardy dolarů…
Když se nad námi vznášely takové hrozby, budoucnost nám často přišla děsivá.
Říkalo se, že pokud vše půjde tak dál,
budeme se brodit v odpadcích a dýchat skrze plynové masky.
Vyděsit všechny jim šlo vážně parádně.
A zjevně to zabralo.
Prezident Nixon podepsal zákony o čistotě ovzduší a vody,
a pohazovat odpadky bylo brzy nepřijatelné.
A tohle, Stevene, je rozdíl mezi vidlákem a bílou chudinou.
Vidlák pohodí plechovku na podlahu auta, nebo dozadu na korbu.
Chudý běloch ji vyhodí z okna, protože je bordelář.
To není správně.
Takže jsme vidláci?
Ne.
Vidlák by ji tam prostě nechal ležet.
Ty to uklidíš, jakmile dojedeme domů.
Chyť volant.
- Cože? - Řiď.
Je to tak. Tehdy nebylo nelegální řídit po požití alkoholu.
Nesměli jste být opilí podle zákona.
Přej si něco.
Tati, já jenom…
Pamatuju si, že uzávěry házel do piva.
Netušil jsem, jestli je to rituál nebo tátova snaha o nepohazování odpadků.
Každopádně jsem to oceňoval,
protože když se válely po zemi, mohly člověka pěkně pořezat.
Ale slyšel jsem, že šest lidí ročně zemře na zadušení,
protože ten uzávěr pak spolkli.
Vždycky jsem si říkal, že to možná přijde.
Ale stejně jako jiné katastrofické scénáře
ani tenhle naštěstí nenastal.
Ale všechen ten nesoulad mladá mysl těžko zpracovávala.
Na jednu stranu, dobrá, svět se řítí do záhuby.
Válčili jsme ve Vietnamu,
ale ještě děsivější byla studená válka se Sovětským svazem,
který na nás údajně mohl kdykoli shodit vodíkovou bombu.
Byli jsme poslední generace, která měla brannou výchovu.
Bomba. K zemi a kryjte se.
Říkával jsem si, že schovat se pod lavicí
mi před vaporizací ani radiací moc nepomůže.
Ale co už. Prostě jste to udělali.
Ale na druhou stranu byla budoucnost skvělá a optimistická.
Mířili jsme na Měsíc a ještě dál.
Bylo snadné nechat se unést přísliby
a myšlenkou, že věda a technologie nakonec spraví téměř vše.
Nejpřednějším ztělesněním těchto pozitivních pocitů byla NASA
a samozřejmě samotní astronauti.
Jména mám stále v paměti.
Chlapi z původního projektu Mercury, John Glenn, Scott Carpenter, Alan Shepard,
Walter Schirra, Gordon Cooper,
Gus Grissom, Deke Slayton.
Pak se stala známými jména z Apolla.
Pete Conrad, Neil Armstrong, Buzz Aldrin,
Michael Collins, Frank Borman,
James Lovell, Gene Cernan,
John Young, Alan Bean.
Byli to ti nejodvážnější. Nejlepší.
Toto je speciální hlášení CBS News.
Tři první američtí astronauti z Apolla byli uvězněni a zabiti při požáru,
který zachvátil jejich raketu během testu na rampě.
Když Gus Grissom, Roger Chaffee a Ed White zemřeli během testu pro Apollo 1,
pamatuju si, že máma plakala.
Ještě před neštěstím naši školu pojmenovali po Edu Whiteovi.
Po něm se to stalo jeho mementem.
Ale svět se měnil a s ním i náš pohled na naše místo v něm.
Když z Apolla 8 vyfotili slavný východ Země nad Měsícem na Štědrý večer,
dalo to nám pozemšťanům zbrusu novou perspektivu.
Byli jsme tady všichni pohromadě na modré kouli plující vesmírem.
Říkalo se, že brzy, až lidé zcela pochopí, co to znamená,
posune se naše vnímání a už nebudou žádné války.
A v našem malém koutě té modré koule
byly připomínky NASA a pilotovaných letů, kamkoli jste se podívali.
Na hřišti byla raketová skluzavka, kterou se dalo pilotovat.
Všichni myslím věděli, že rakety nemají volant,
ale to bylo fuk.
Vesmírný závod prostupoval celou naši kulturu.
Našel si cestu úplně všude,
včetně reklam a slev, ať už to bylo sebekomičtější.
Čau lidi. Jsem Sam Rakeťák!
Našimi nadpozemskými slevami střílíme na Měsíc.
Čím blíž budou Měsíci, tím nižší budou naše ceny!
Prodáme všechno.
Použité rakety, lunární moduly, a dokonce i ojetá auta!
Při startu rakety byl ve škole vždy stejný rituál.
Učitelka přivezla televizi.
Pět minut jsme sledovali raketu na rampě.
A posledních deset sekund jsme odpočítávali společně s televizí.
Deset, devět, osm,
sedm, šest, pět, čtyři,
tři, dva, jedna, odpal!
A raketa odstartovala.
A pak jen zírali na obrazovku, jak raketa letěla do oblak.
Fyzika byla vzrušující, protože šlo o aktuální události.
Učili jsme se astronomii, kosmologii, všechno o Apollu.
Než v roce 1922 Edwin Hubble prokázal opak,
lidé věřili, že se celý vesmír možná skládá jen z naší galaxie.
Teď víme, že jsme jednou ze 100 miliard galaxií.
Prozatím nemáme důkazy o existenci slunečních soustav
patřících ke vzdáleným hvězdám, ani o planetách mimo našich devět.
Ale pravděpodobnost, že neexistují jiné planety
nebo že jinde neexistuje život,
jsme spočítali na 10 miliard bilionů ku jedné.
Ano. Ať už vývoj naší sluneční soustavy probíhal jakkoli,
nepochybně totéž probíhá i jinde. Že ano?
Všude je stejný materiál, gravitace i podmínky.
Jinými slovy, není možné, že jsme sami.
Je jen otázkou času, než se setkáme
z jinými bytostmi z jiných částí vesmíru, pokud se tak ještě nestalo.
KINO - 2001: VESMÍRNÁ ODYSEA PLANETA OPIC
Ve filmu 2001 už jsme doletěli k Jupiteru a ještě dál,
a nebylo pochyb, že ve skutečnosti tam budeme brzy.
Byl jsem tím filmem fascinovaný
a popisoval jsem jeho hlubší smysl
každému, kdo poslouchal.
A když se dostane za Jupiter,
projde takovou šílenou časovou deformací.
Kolem něj se míhají ostrá světla
a najednou je v takovém starém pokoji
a pak je z něj starý chlap.
A pak vidí tu černou desku,
stejnou, jako byla na Jupiteru,
v nohách své smrtelné postele.
Ale je to tak?
Zvedne ruku, chce si na ni sáhnout,
a pak se změní v dítě, které se ještě nenarodilo!
Zpátky!
Jak jsem řekl, bylo to všude kolem nás.
A říkalo se, že lidi našeho věku
budou moct trávit líbánky na Měsíci.
A koncem století
si budeme moct zaplatit šestiměsíční cestu na Mars.
Všechno bylo tak blízko.
Sami astronauti v tryskáčích nám doslova létali nad hlavou,
protože letecká základna Ellington byla za humny.
Nebylo nezvyklé náhle slyšet hučení nízko na obloze
a vidět tryskáč, jak sviští kolem a rychle mizí,
a pak slyšet akustický třesk při prolomení zvukové bariéry.
Ze školy jsme běželi co nejrychleji,
abychom stihli Dark Shadows,
seriál, kterým jsme byli posedlí.
Byl to podivný a děsivý příběh
o staré patricijské rodině žijící v zámku u moře
a jednom nestárnoucím upírovi, Barnabasi Collinsovi.
Se samotnou televizí jsme věčně bojovali.
Jen chytit dobrý signál
bylo ve věku antén a tří hlavních TV stanic výzvou.
A pak, minimálně u nás, jste si museli uhájit teritorium
a často vlastním tělem bránit, co se bude dalších 30 minut pouštět.
Celý večer se hrály skvělé pořady.
Bylo těžké si vybrat a nikdy vás nezklamaly.
The Beverly Hillbillies,
Gunsmoke,
My Three Sons,
The Munsters, Bonanza,
Bewitched,
Star Trek,
Adam-12, Agent Smart,
Gomer Pyle, Batman, Gilligan, Můj přítel delfín,
Petticoat Junction, Andy Griffith, I Dream of Jeannie, Rodina Addamsova,
Dick Van Dyke, The Green Hornet, McHale's Navy,
Mission: Impossible, Green Acres, Hogan's Heroes,
Dragnet a Hawaii Five-O, pokud mám pár vyjmenovat.
Pak byly seriály, které nedostaly druhou řadu
a všichni na ně zapomněli, až na mě.
V The Time Tunnel se dva vědci ztratí v čase
a přistávají na různých místech historie.
Na Titanicu, u Little Bighornu, ve Fordově divadle.
A pak tu byl seriál jménem It's About Time,
komedie o dvou astronautech, kteří se při přistání
ocitnou v časové deformaci
a teď žijí v pravěku s pralidmi a dinosaury.
- Věřím tomu! - Já taky.
Také přišla první vlna souběžného vysílání,
takže se pořád hrály i seriály z dřívějších dob.
A pozdě v noci běžely epizody Pásma soumraku.
Když jsem byl maličký a nevěděl, o co jde,
říkal jsem tomu Seriál s děsivým létajícím okem.
Dimenze zraku.
Dimenze mysli.
Přesouváte se do světa stínů i hmoty, věcí i myšlenek.
A pak tu byla sobotní rána.
Vstávali jsme brzy a zírali na testovací vzory
a čekali, až začne zábava.
V sobotu pozdě večer dávali místní pořad zvaný Weird,
který začínal děsivou těreminovou hudbou.
Vítejte u Weird.
Dávali filmy jako Attack of the 50 Foot Woman,
The Incredible Shrinking Man,
Věc, The Beginning of The End,
The Blob,
Attack of the Mushroom People.
V podstatě cokoli s mutacemi vyvolanými atomovkou.
- Tím končí dnešní vysílání. - Dobrou.
A nyní, národní hymna.
Končilo se kolem půlnoci a stanice pak přestaly vysílat.
Všechno vypni.
Do neděle večer ve školním roce se v nás usídlil naprostý děs.
The Wonderful World of Color,
což byl The Wonderful World of Disney před přejmenováním,
byl ponořen do melancholie.
Další den ráno byla škola, takže pořad mohl být sebelepší,
ale svoboda a zábava víkendu pomalu končila.
A pak jednou ročně
bylo speciální vysílání Čaroděje ze země Oz.
Na to jsme se koukali všichni.
Brzo se to všechno zbarví…
Bylo to mnohem víc než jen film.
Než jsme koupili barevnou televizi, všechno bylo černobílé, i Oz.
Ale ať už barevné nebo černobílé,
před létajícími opicemi se moje sestra Stephanie
buď schovala nebo utekla ven.
Ve večerních zprávách byla konstantou válka ve Vietnamu
a našla si cestu do všeho, co se dělo.
Velitelství hlásí, že v minulém týdnu padlo ve válce 148 Američanů…
Pro dítě to bylo matoucí.
Dospělí nás tím pořád vydírali.
Musíte všichni všechno dojíst. Děti ve Vietnamu trpí hlady.
Válčili jsme s nimi, bombardovali je, ale šlo nám o jejich hladovějící děti?
Z: HOUSTON DO: VIETNAM
Tady!
Pro nás děti to byla skvělá čtvrť,
protože tu bylo mnoho rodin s dětmi našeho věku.
Nebyl problém začít něco hrát.
Hráli jsme si na zahrádkách, na ulici,
nebo jsme na některé hry šli tam, kde sídliště končilo
a kde byla velká louka s čističkou vody.
Říkali jsme tomu Kanálový park.
Za deště a za tmy
jsme s Gregem hráli v garáži baseball, který jsme vymysleli.
Na pálce je hvězda Astros Jim Wynn.
Homerun!
Kanonýrek!
A výsledková tabule po přímém odpalu šílí!
Draftovali jsme hráče z baseballových karet, skládali tým
a mířili do vlastní Světové série.
To bylo před vynálezem míčku Nerf, který změnil všechno.
Občas se vyskytla nějaká potyčka.
Na řadě je Boog Powell!
A dost!
Útok!
Na děti ze sousedství nikdy nezapomenu.
Byl tu Larry, který měl těžkou formu lišeje.
A všichni jsme se střídali v tom, kdo bude mít sádru.
Byl tu samozřejmě Byron, syn vědce z NASA,
místní pyromaniak se zálibou v chemii,
který pořád stavěl raketovitá pohonná zařízení.
Občas dal na sedadlo pilota kobylku.
Tři, dva, jedna!
Ó, Zuzano,
proč pro mě nepláčeš…
Pak tu byl Tony, mazaný všivák, co vás vždy dostal do průšvihu.
…hraju na banjo.
Jeho specialitou bylo měnit texty písniček při hudebce,
z tradičních na, jak jinak, sprosté.
Starý Dan Tucker byl silný chlap.
Obličej si myl v neckách.
Vlasy si česal kolem od vozu
a zemřel na bolest v…
Koulích!
Stane, Tony,
běžte na chodbu.
Být tehdy dítětem mělo tu nevýhodu,
že stále považovali za skvělý nápad trénovat děti jako zvěř,
která potřebuje neustále připomínat, co je nevhodné chování.
Vždy jste byli jen malý průšvih od výprasku
od kteréhokoli dospělého v okolí.
Od rodičů, ředitelů, trenérů, dokonce i od rodičů kamarádů,
kteří se spolu příhodně dohodli, že si můžou bít děti navzájem.
Ale nikdo nebyl děsivější než náš ředitel,
samotný Smrťák,
pan Cowan.
Jste tady z disciplinárních důvodů?
Už zase.
Pojďte za mnou.
- Ne. - Dobrá, vrať se zpět do třídy.
Tony, Stane,
pojďte sem.
Asi to do těch časů zapadá.
Život byl levnější.
Všichni jsme byli postradatelnější a nikdo moc nepřemýšlel o bezpečnosti.
Například tady jedeme po dálnici na pláž rychlostí 110 km/h,
s korbou plnou dětí.
Nikdy nikoho nenapadlo,
že stačí drobná kolize a budou z nás mrtvoly.
V pohromu se mohlo změnit i to, že jsme si u bazénu koupili nanuky.
Z nějakého důvodu se změnily v suchý led
a přilepily se nám k jazyku.
Bazén v naší čtvrti byl běžně přechlorovaný
a propaloval všem oči.
Ještě úplně nezdokonalili chemikálie
a nás vůbec nenapadlo, že by mohli dělat něco škodlivého.
Byli jsme poslední asi ze dvou generací dětí,
které považovaly za zábavné jezdit za postřikovači chrlícími DDT.
Nebylo neobvyklé přijít domů a zjistit,
že vám celý dům napustili nervovým plynem,
aby zabili náhodného švába, kterého zahlédli.
A mrkněte na tuhle motivační techniku mého trenéra baseballu.
Za každou chybu, kterou jste udělali v zápase,
jste museli stát před třemi spoluhráči, kteří vás trefovali míčkem.
Moje strategie byla chytit nejpřesnější zásah,
druhému se vyhnout a doufat, že poslední mine.
Byla tu malá šance, že přežijete.
Jo. Mezi vší tou zábavou
jako by nikdy nebylo daleko k trestu, bolesti nebo zranění.
Jako u hry, kterou jsme hrávali, Červenáčka.
Červenáčku, pošli k nám Stana.
Červenáčku, pošli k nám Ronnieho.
Jisté hry jsme hráli pořád, než se stalo něco takového.
To znamenalo, že jsme dospěli na novou úroveň
a byl čas s touhle hrou přestat a najít si novou.
Když nešlo o baseball, fotbal nebo basket, jeli jsme na kolech za dobrodružstvím.
Všichni jsme uměli opravovat kola,
hlavně lepit píchlé gumy.
A zdálo se, jako by každá delší jízda autem
zahrnovala povinnou výměnu pneumatiky.
Mohlo to být tím, že šlo o éru před vyztuženými gumami
a prostě ještě dobré gumy neuměli,
anebo tím, že táta měl ve zvyku kupovat ojeté.
Nenapadlo tě někdy koupit radši novou?
Pak by neseděla k těm ostatním a vypadalo by to směšně.
Hrávali jsme různé hry, podle toho, kdo právě hrál.
Když tam bylo hodně holek, obvykle to byly sestry kluků,
hrávali jsme hru na sochaře…
Pozor.
…kdy jste museli říct, jaká jste socha.
Palačinka.
Fénix.
Vlna.
Astronaut.
Večer se hry přesunuly dovnitř
nebo na verandu.
Tolik klasických stolních her.
Pět, šest, sedm…
Občas, když naši měli návštěvu
a byly u nás další rodiny,
připravili jsme další hry, jako lovení jablek.
Teď sledujte a učte se.
Blíží se nový světový rekord.
Tři, dva, jedna, start.
Jednou Greg vymyslel spolehlivý způsob, jak pokaždé vyhrát.
Tolik v tom dominoval, že jsme všichni přestali hrát.
Takhle se to dělá!
Moje sestry většinou byly nepřátelé,
ale občas přinášely i výhody.
Vicky pracovala v Baskin-Robbins, revoluční zmrzlinárně,
která nabízela neuvěřitelných 31 příchutí, a dostávala dva kopečky zdarma za směnu.
Dám si banánovo-ořechový nugát.
Dobrá volba.
První dva tři měsíce je samozřejmě jedla sama.
Ale nakonec se zmrzliny přejedla a rozdávala je,
takže bylo výhodné být tam, když končila směnu.
Díky.
Mám hádat, kterou příchutí musím sloužit, abys mě vzal domů?
Prostě…
- Můžeš to říct. - Vanilkovou, prosím.
- Vanilkovou? - Ano.
- Opravdu? - Jo.
- Ze všech těch příchutí… - Jo. Prostě ji naber.
Tak fajn.
Jo.
Nepamatuju si, že by si Steve dal někdy jinou než vanilkovou.
Samozřejmě je to škoda všech těch exotických příchutí,
ale obdivoval jsem jeho nenáročnost a konzistentnost.
Moje sestry taky udávaly hudební tón v naší rodině
a dohromady toho pokryly opravdu hodně.
Nejmladší Stephanii se líbilo to, co zrovna letělo.
Pamatuju, že svoji desku se „Sugar Sugar“ od Archies
poslouchala pořád dokola.
Archies byly postavičky z komiksu,
ale to jim nebránilo nazpívat největší hit roku 69.
Tak fajn.
To bylo naposled, jo?
- Fajn. - Mám toho dost.
Moje prostřední sestra Jana milovala The Monkees,
a když o tom přemýšlím, každou kapelu s hezkýma klukama.
Můj vkus, řekněme, dospíval.
Například k Herbu Alpertovi.
Nebo alespoň k jednomu jeho přebalu na desku.
Nejhustší vkus měla samozřejmě Vicky
a ráda nás poučovala o hlubším významu písniček.
Pravý význam je tam schovaný
a my ho musíme rozluštit. Jako „Lucy in the Sky with Diamonds“.
LSD.
Ti, co jsou naladění, to vidí, ale suchaři to nepochopí.
Bože! Vypni to!
- Ale ne. - Tak jo.
Propána, Jano.
Jana měla pořád nějaké nehody.
Jako první ji museli zašívat, jako první měla zlomeninu.
Věci se jí prostě děly.
A být holka vypadalo jako dost práce navíc.
Tehdy každá chtěla mít rovné vlasy,
ale ve vlhkém Houstonu to bylo těžké.
Byla to éra před všemi těmi vlasovými produkty a fény.
Natáčky byly tehdy tak malé, že radši používaly plechovky.
Moje sestry byly nejen vynalézavější, ale taky dramatičtější.
Ouijo, jsi tu s námi?
NE – ANO
- Ano! - Propána!
To je dobré.
Je do mě Robert zamilovaný?
ANO
Jo!
V našem pokoji jsme se s Gregem a Stevem shodli,
že nejlepší ženská je Raquel Welch,
která hrála ve filmech jako Milion let před Kristem,
Fantastická cesta a Bandolero!
Steve měl pod stolem schované Playboye.
Nikdy jsme nezjistili, která sestra nás bonzla.
Rádio pořád vyhrávalo hitovky.
Mezi mé nejoblíbenější patřila „In The Year 2525“
o hrozivé dystopické budoucnosti.
A v mnoha písničkách byla jména holek, co jsem znal.
V jedné známé písničce bylo chlapské jméno,
ale to znělo Sue.
A mně ztuhla krev a řekl jsem:
„Jmenuju se Sue.
Jak se máte?
Teď zemřete…“
Nejvíc se nám líbil konec, kde museli vypípat nadávku.
…štěrk ve tvejch střevech a slinu v očích,
protože já jsem ten píp, co ti dal jméno Sue.
Je třeba říct, že žertovné telefonáty byly tehdy na vrcholu.
Číslo volajícího tehdy nikdo neznal. Dělali jsme prosté věci jako…
Máte prince Alberta v plechovce?
Tak to ho radši pusťte.
Po mnohem propracovanější…
Ahoj. Tady Tommy O z KRB a Jmenujte písničku.
S kým mluvím?
Jmenuju se Marta.
Martha? Dnes máte šťastný den, Martho.
Náš jackpot je 285 dolarů
a bude celý váš, pokud poznáte písničku z pětivteřinového úryvku.
Připravená?
Asi ano.
Jmenujte tuhle písničku.
Martho, víte, jak se jmenuje?
Není to „Wichita Lineman“?
Ano! „Wichita Lineman“! Vyhrála jste!
Jano, vezmi to. Řekni, že jíme.
- Kdo to je? - Taková nezdvořilost.
Naopak táta měl po ruce odpověď,
když byl náš dům pod neustálým útokem jednoho vtipálka.
To je zase on.
Já pro toho blbečka něco mám.
Haló?
To je velmi zajímavé.
Vy si pozorně poslechněte tohle.
Tati!
To by mu mělo roztrhnout bubínek.
Bylo mi toho vtipálka trochu líto. Nevím, jestli trest odpovídal zločinu.
Když jsme sami nehráli baseball,
sledovali jsme, jak hrají naši kamarádi,
v podstatě se flákali a chytali špatné míčky.
Přineste ten míček a dostanete ledovou tříšť!
- Dám si asi jahodovou. - To je za jeden míček.
A já arašídovou tyčinku.
Tady máš.
A pro tebe.
Díky, pane.
Tříšť zdarma jste mohli dostat taky za pytel odpadků.
Věřím v Boha. Miluji svou zemi a budu ctít její zákony.
Budu hrát fér a usilovat o vítězství.
Ale ať vyhraju nebo ne, budu dělat, co je v mých silách.
Teď pohleďte na vlajku ve středovém poli, zatímco budeme hrát národní hymnu.
Byl jsem tak dojatý přísahou Little League a národní hymnou,
že mi přišlo nepodstatné, jestli vyhrajeme.
Tenhle pocit obvykle vydržel zhruba do prvního nadhozu.
Ale neexistovala lepší hlídačka než trojitý program v Majesticu,
což bylo, jménu navzdory, dost omšelé kino.
Pamatuju si, že jednou dávali sci-fi film s názvem Let na Měsíc,
ve kterém přiletíme na Měsíc
a zjistíme, že Rusové už tam přistáli,
ale samozřejmě zemřeli při nehodě nebo něco.
Jako gesto americký astronaut vyvěsí obě vlajky,
americkou i sovětskou.
To je šílený svět!
A pak byly dva strašidelné filmy.
Zmražení mrtví,
kde šílený nacistický vědec plánuje oživit zmražené nacistické vůdce.
A It, ve kterém bláznivý asistent v muzeu, kterého hrál Roddy McDowall,
oživí golema ze 16. století, když mu strčí do pusy malý svitek.
Podle proroctví je nezničitelný
a spáchá s ním vraždu a způsobí spoustu chaosu.
Zabij ho!
Film skončí tak, že golem nakráčí do moře.
Tehdy se pokračování netočila,
takže pokud vím, golem odtamtud nikdy nevyšel.
Nikdy nezapomenu na silvestrovský večírek rodičů
na začátku osudného roku 1969.
Rodiče se bavili uvnitř.
Většina byla z nás na zahradě, kde probíhaly boje s římskými svícemi.
A Byronova pyromanie
dosáhla nového vrcholu díky jednomu velkému kusu trubky,
malé explozi
a hořícímu míčku letícímu po obloze.
Připraveni na odpočítávání?
Dobře. Jdeme na to.
Deset, devět,
osm, sedm,
šest,
pět, čtyři,
tři, dva, jedna.
Šťastný nový rok!
Myslím, že tady se klidně můžeme vrátit tam, kde jsme skončili.
Jo, smějte se, jak chcete.
Ale oni mi řekli tohle…
Výborně, Stane. Neomdlel jsi.
Ty zvratky neřeš.
Každý astronaut, od Johna Glenna po Neila Armstronga, blije.
Minimálně poprvé.
Takže zatímco jsem měl normální dětství,
můj život v NASA normální rozhodně nebyl.
Prošel jsem náročným tréninkem.
Tomuhle jsem říkal parablitický let.
Šestinová gravitace se mi líbila,
ale bylo to jako učit se hýbat úplně novým tělem.
A bylo tam hodně učení. Nezajímavé, ale asi nezbytné.
S podvodním tréninkem přišel Buzz Aldrin
po nepovedené chůzi ve vesmíru projektu Gemini.
Bylo to dost děsivé.
A museli vymýšlet, trénovat a plánovat
různé scénáře přežití, jen pro případ.
Od uvíznutí v džungli po vláčení se pouští.
Museli jste si umět vyrobit oblečení z padáku.
Říkal jsem si, že pokud tohle bude můj osud,
tohle bude ten nejmenší problém, jako v nějakém dílu Pásma soumraku.
Po skončení tréninku do mě nabušili…
No, to asi nebude ten nejlepší pojem…
…jak řídit všechny aspekty toho, čemu se teď tajně říkalo Apollo 10 1/2.
Nejdříve jsem se naučil veškeré ovládání, a to i poslepu.
Výška?
Hotovo.
Časovač?
- Hotovo. - Teplota?
Hotovo.
Simulace byla jedna věc,
ale aby si člověk opravdu vyzkoušel přistání v šestinové gravitaci,
stvořili tuhle obludu.
Modul pro trénink lunárního přistání,
neboli LLTV.
Neil Armstrong při přistávání s tímhle skoro umřel.
Katapultoval se pár vteřin před tím, než to vybuchlo,
a odešel na oběd, jako by se nic nestalo.
To byl Neil. Vždycky ledově klidný.
Když jste se naučili všechno o lodi, byl čas na integrovanou simulaci.
Kranz, Bostick a ostatní byli v řídící místnosti,
já v simulátoru,
a všechny nás testovali supervizoři simulace.
Ty děsné hlasy za polopropustným zrcadlem.
V pohonu modulu uniká palivo.
Motor S-IVB se vypnul během ukončovacího módu.
Zkráceně se jim říkalo „sim-supi“.
Seděli v řídící místnosti za tmavým sklem
a vymýšleli nejhorší scénáře, jaké si umíte představit.
Abyste se připravili na vše, co se tam nahoře může stát.
Během programu Gemini jeden z dispečerů předstíral infarkt,
aby se zjistilo, jak na to všichni zareagují.
Všichni je nesnášeli.
Dobrá, poslední simulace.
Zmákneme to, bezpečně přistaneme a máme padla,
snad včas na to, abychom stihli pár pivek.
Pro tebe Colu, Stane.
Mně stačí Tang, středisko.
Dobrá. Můžeš zahájit sestup.
Dobrá. Zapínám motor. Tah 10 %.
Vypadá to dobře.
Můžeš přejít na plný výkon.
Plný výkon.
Tři sta metrů.
Mám tu programové varování 1201.
- 1201? Balesi, co to sakra je? - Vydrž.
230 metrů.
„Přetížení počítače. Nemůže vykonat všechny testy.“
Všechno vypadá v pořádku.
Jacku, co se tu děje?
Je to záchranný alarm. Počítač je přetížený.
150 metrů. U mě to vypadá v pohodě.
120 metrů.
Počkat!
Výstraha 1202!
1202?
Nevidím žádný problém, ale tohle není dobré.
Čas ukončit misi.
S počítačem něco je. Ukonči to.
Ukončíme let?
- Ukončit. - Sakra! Ukončit.
Neměli jste ukončovat!
Kdybyste pořádně četli manuál,
věděli byste, že máte pokračovat v přistání.
Místo toho se astronauti
vrací domů se staženým ocasem,
promrhali jsme miliardu dolarů
a můžeme z první řady sledovat Rusy,
jak tam nahoře v srpnu vyvěšují vlajku!
Spokojení?
Když jsem tam pak seděl připraven ke startu,
byl jsem klidný. Měl jsem pocit, že už jsem to dělal.
Dostali mě do formy.
Byl jsem spíš vzrušený než nervózní.
Možná až moc klidný.
Stane, připraven?
Připraven.
Takže na Měsíc a zpátky.
Splnili jsme tajnou misi Apollo 10 1/2 bez sebemenších zádrhelů.
Ale pak to bylo, jako by se nic nestalo. Žádné titulky, žádný slavnostní průvod.
Nikdo to nesměl vědět, ani má rodina.
Když 16. července odstartovalo Apollo 11 a po čtyřech dnech přistálo na Měsíci,
sledoval jsem to v televizi jako všichni ostatní.
Ale mně to připadalo jako nějaký sen.
Jako jediný člověk na Zemi jsem věděl, co přesně zažívají.
Jako bych tam byl s nimi.
Ale nebyl.
Byl jsem tady.
Vidíš ten Saturn V?
V Huntsvillu, kde ho sestavili, ho naložili na loď.
Pak jel nahoru do Tennessee a Ohia a dolů do Mississippi.
Pak před Mexický záliv, okolo Floridy, a pak ho vyložili na Kennedyho mysu.
Ale kdyby měl přijít sem, pak byste u Zálivu odbočili doprava,
a pak přes Galveston Bay a Clear Lake
a pak bychom prostě přešli NASA Road 1 a vyzvedli si to.
A ty tohle všechno řídíš?
Pokud toto není odesílání a příjem, tak nevím.
…východního času. Tahle obří, 36 pater vysoká raketa…
Ale ne, většinu obstarává Kyle na Floridě.
Do startu zbývá 34 minut a všechno zatím jde hladce.
Podle zpráv jsou astronauti zdraví jako řípa
a čekají tady na start Apolla 11.
Veškeré systémy
jsou podle finální kontroly v pořádku.
Počasí je dobré
a zdá se, že člověk dnes opravdu odstartuje
za tímto velkým dobrodružstvím a konečně přistane na Měsíci…
Jsi nervózní?
- Ne, ani ne. - Proč by měl být?
Nejsem!
Zlato, táta je toho všeho taky součástí.
Jako spousta lidí.
…ani pro to nemáme výraz.
Jak byste teď mohli říct „vysoko na nebi“?
„Do nebeské výše.“ Co to znamená?
Připadá vám Měsíc cizí a vzdálený?
Ani ne. Existují mnohem vzdálenější věci.
A teď samozřejmě myslím na další cíle. Mars a dál.
Vy už myslíte na Mars a dále? Ještě nejsme ani na Měsíci!
Asi to bude v povaze vás sci-fi autorů.
Na Měsíci jistě najdeme překvapení. Ne nutně při prvním letu, ale časem jistě.
Ale nevím, jestli tam najdou velký černý monolit.
Odkaz na 2001…
Stane! Pojď sem! Budou startovat!
Motory, které generují takový tah
mají celkový výkon rovný 543 bojovým stíhačkám.
Spálí 3 247 000 litrů paliva,
což je ekvivalent 98 cisternových vozů
nebo objem zásobníku vody pro menší město.
Nosná raketa váží asi tolik jako ponorka Nautilus.
Při odpalu zvuk dosáhne hlasitosti 120 dB
a přirovnává se k 8 milionům najednou hrajících hi-fi souprav.
Ke startu potřebujeme potvrzení.
- Řízení letu. - Dobrý.
- Retro. - Dobrý.
- FIDO. - Dobrý.
- Kontrola. - Dobrý.
- Telcom. - Dobrý.
- GNC. - Dobrý.
- Lékař. - Dobrý.
CapCom, můžeme pokračovat.
Do startu zbývá 60 sekund.
Podle večerní předpovědi to vypadá dobře. Do startu zbývá 25 vteřin.
- Posuň se! Nevidím přes tebe. - Dvacet vteřin.
Jo, no tak!
Patnáct vteřin do startu.
- Vnitřní navádění. - Ještě níž.
Dvanáct. Jedenáct.
Deset. Devět. Zážehová sekvence zahájena.
Šest. Pět.
Čtyři. Tři.
Dva. Jedna.
Nula. Všechny motory fungují.
Start!
A raketa odstartovala.
Budova se třese.
Lomcuje to s námi jako vždycky.
To je ale okamžik. Člověk putuje na Měsíc.
Vypadá to dobře. Žádná odchylka.
Trajektorie vypadá dobře, co říkáš, Wally?
Velmi dobře.
Výška 1 500 metrů.
5 000 metrů, 6 500 metrů.
670 metrů za sekundu.
Všechno do sebe zapadlo.
- Pořád ji vidíš? - Ano, vidím.
Tak dobrá. Připravte se na první oddělení.
Vypadá to dobře.
Víte co? Tyhle fantastické bikiny vyrobila papírenská firma.
Confil je úžasný!
V jednom směru je jako papír. Je tak levný, že ho můžete klidně vyhodit.
Což mi připomíná…
že mám práci.
Tohle je káva.
Je jí jedno, že vypadá jinak.
Káva je takto…
Tady Jethro Bodine, volám vesmířany mentální telepatií.
Asi hledáte velký pozemský mozek, abyste si ho vzali na Venuši nebo Mars…
To musí být Marťani!
- Co to povídají? - Tak počkat.
Co je to za kraviny? Jethro!
Kde je ten živý přenos?
Tato třetí fáze…
No tak. Je to historická chvíle.
…a 47 vteřin, aby zvýšili rychlost…
Historicky nudná chvíle.
- Prosím? - …dostane na cestu k Měsíci.
Ale nic.
8 000 metrů za sekundu.
Spalování v pořádku.
Zážeh přišel přesně tak, jak jsme ho očekávali.
Plný výkon samozřejmě monitorujeme.
Telemetrie a radarové navádění v pořádku.
Rychlost nyní přesahuje 10 670 metrů za sekundu.
Výška 328 kilometrů.
Jsi mimo oběžnou dráhu, Stane.
Zdá se, že Apollo má problém se spojením.
Potvrzeno vypnutí motoru. Astronauti se ještě neozvali.
Tyhle minuty jsou pro nás znepokojující.
Apollo 10 1/2, tady Houston. Slyšíme se?
Slyším, Houstone. Tady Apollo 10 1/2.
To byla parádní jízda.
Rozumím, Apollo 10 1/2. Vyřídíme to.
A vypadá to, že jsi na dobré cestě.
A to byl začátek mého výletu na Měsíc.
I když jsem letěl rychlostí 12 000 km/h,
rozhodně mi to přišlo jako velmi dlouhých tři a půl dne.
Tři, dva…
Přenos v televizi samozřejmě pokračoval.
Všude bylo cítit rostoucí očekávání toho, co se v příštích dnech stane.
Ale pár dní letu na Měsíc je dlouhá doba.
- A bylo léto. - Dark Shadows začíná bez nás!
Ahoj zítra!
Ten večer jsme jeli do autokina
a využili tátovu klasickou šetřící techniku.
Čtyři dospělí. A ti dva
ještě nemají 12,
a pokud jsou mladší než 12 let, jdou zadarmo.
Dobře. To je šest dolarů.
To si piš.
Polezte!
Ježíš!
- Chceme na Bojovníky s peklem. - Ne, žádný film o pekle.
- Hraje tam John Wayne! - Já chci na Švýcarského Robinsona!
Zůstaňte tu a koukejte na Švýcarského Robinsona!
My jdeme na Bojovníky.
- Tak dobře. - Dobrá, fajn.
Auto zůstane na téhle straně.
Vraťte se, až to skončí!
- Ano, tati. - Jo!
- Co vám říkal? - „Vraťte se, až to skončí!“
Díky.
Počkej, uvelebím se.
Jo, tohle je příjemné.
Byla zábava jen tak brouzdat kolem.
Hledali jsme lidi, co se v autě muchlovali.
Spolehlivě je prozradilo blikající brzdové světlo.
Byla to poslední fáze dětství,
kdy jsem zažil ten zvláštní komfort, kdy člověk usne za jízdy.
Mohli jste usnout a věděli jste, že všechno bude v pořádku.
A ráno jste se probudili v posteli.
Ve vesmíru to bylo trochu osamělejší.
Další den jsme jeli na pláž v pickupu našich přátel.
Byla to asi hodina cesty.
Galveston. Jediná pláž, kterou jsme znali.
Ale byla to zábava. Auta a písek v hot dogu ať jdou k šípku.
A jistým způsobem jsme riskovali životy už jen pobytem ve vodě,
protože tam byl protiproud, který vás mohl stáhnout
a vyplivnout někde v Louisianě.
Pokud vás nedostal ten, všude byly medúzy připravené vás žahnout,
a na kůlech nahodile čouhajících z vody žili vilejši
připravení vás rozdrásat.
A jako by v Mexickém zálivu byly pořád nějaké úniky ropy,
kvůli kterým byly všude malé ropné skvrny.
Večer jsme si všichni drbali nohy od téru benzínem.
A kvůli misi na Měsíc hráli v těch dnech v televizi samé klasické sci-fi filmy.
Nejvýraznější z nich
byl asi film Destination Moon z roku 1950 podle Heinleinovy povídky,
který téměř 20 let předem předpovídal množství skutečných událostí z roku 1969.
Je fascinující, kolik toho trefili.
Prvotní nepovedený start.
Texasana, podle něhož se vše musí stavět tady.
Měli bychom ji postavit tady v Texasu.
Přetížení.
Stav beztíže.
Pohled na Zemi.
- Co to děláš? - Co to děláš?
Janis Joplin je u Cavetta.
Ten film ještě neskončil!
Kluci ovládali telku celý večer. Jsme na řadě.
Můžu vám zapálit, dítě?
To je můj oblíbený zpěvák. Jak to víte?
- Asi ne. - Zřejmě ne.
Sám bych se proti tomu vsadil…
Stane!
Ne!
Opravdu se vcítit do hudby, dostat se až na samé dno,
ne jen bruslit po povrchu jako většina zpěvaček.
Myslím, že dělají… po povrchu té melodie,
namísto toho, aby tu hudbu procítily.
Tahle odpověď mi stačí.
Většinu dalšího dne jsme strávili, tak jako mnoho jiných letních dní,
u bazénu.
Každý z nás uměl jiné skoky.
Já vypiloval zavírák,
bombu a méně známé kazatelovo křeslo.
Greg exceloval ve vymýšlení vlastních figur.
Ale nejlepší na tom asi byl náš chipsový nákyp k obědu,
což byl z boku rozříznutý balíček chipsů
a do něj přimíchané chilli.
Když jsem dorazil na lunární orbitu,
letěl jsem rychlostí 3680 km/h
okolo nebeského tělesa, na němž nikdy nestál člověk.
Když jsem míjel Moře klidu, podíval jsem se dolů.
Nepřipadalo mi příliš klidné.
Kde proboha přistanu?
Ahoj, jsem Johnny Cash.
Když jsme večer přišli z bazénu, koukali jsme se na The Johnny Cash Show.
Dámy a pánové, The Monkees.
- Jsou to oni! - Panebože!
Davy je rozkošný.
Spěchali jsme domů, protože měli vystupovat The Monkees.
Byli tam Micky, Davy a Mike, ale kde byl Peter?
A potom Joni Mitchell zpívala s Johnnym duet.
Ona má tak zajímavý hlas.
A je tak všestranná umělkyně. Je i malířka.
A pak přišel ten velký den. 20. července 1969.
Během odpoledne měli přistát na Měsíci
a večer se po něm měli projít.
Ale táta měl pro nás překvapivý výběr.
Tak dobrá, dostali jsme zlevněné lístky do AstroWorldu,
ale jsou platné jen dnes.
Takže samozřejmě můžete jít,
nebo můžete zůstat s námi a sledovat přenos z přistání.
- AstroWorld! - AstroWorld!
Ale nepřijdeme o přistání?
Vyjít na povrch mají až později, to už budete doma.
Víte co? Pojďme hlasovat. Vicky, co máš dnes v plánu?
Do pěti pracuju.
- Steve. - Mám pár zahrad.
Jistě.
A vy čtyři?
- Kdo chce jet do AstroWorldu? - Jo!
Výlet do AstroWorldu se nedal odmítnout. Bylo to parádní místo.
Byl to velký zábavní park přímo naproti Astrodome,
taková houstonská verze Disneylandu.
Místo nekonečného dobrodružství a zábavy.
A jako by všechno bylo „Astro“. Astrokolo.
Astrověž.
Astrodráha.
A pak tam byl Černý drak.
Bambusová skluzavka.
A Zběsilá autodráha.
Při plavbě džunglí Ztraceného světa
jste potkali aligátory a domorodce střílející šípy.
Naší strategií obvykle bylo být tam okamžitě po otevření
a běžet k Alpské sáňové dráze na opačné straně parku.
Byla to nejoblíbenější atrakce.
Dalo se stihnout pár rychlých jízd,
než se fronta příliš protáhla a museli jste čekat 45 minut.
Jízda byla vzrušující.
Byl tam velký vodopád.
Lavinový prostor.
Tunel s ozvěnou,
kde jste v jednom místě zakřičeli a slyšeli se v další jeskyni.
- Zdravíme budoucnost! - Ať žije Davy Jones!
Chybíš nám!
Zdravíme budoucnost!
Ať žije Davy Jones!
Chybíš nám!
A všechno to vedlo k šílenému závěru.
Jeli jste si pěkně příjemně,
pak jste zahnuli za rok, vozík zpomalil
a vy jste najednou mířili
do tmavého, zlověstného důlního tunelu v úbočí hory.
A když se zdálo, že už je vše v normálu…
Ten sněžný muž byl asi nějaký student herectví.
Jednou jsme ho zastihli, když kouřil cigaretu.
Podvodníku!
Brzy ztratíme příjem, ale pak tě rozhodně zase naladíme.
Do přistání na Měsíc zbývá 40 minut
a za devět minut bychom měli mít spojení
s velitelským modulem, který vyletí zpoza Měsíce
při svém 14. obletu.
Tohle přistání není tak snadné, jak to zní.
Musí přeletět dost vysoké útvary,
než budou moci přistát na poměrně rovné části Měsíce.
Těžké na tom je být tak blízko a muset rozhodnout, že nepřistanete,
po vší té námaze.
Myslím, že takový tlak
žádná posádka nejspíš ještě nezažila.
Otáčí se, aby byli průzory nahoru.
ŘÍZENÝ SESTUP 14 KM
Před sestupem je třeba potvrzení.
- Potvrzení pro sestup. Retro. - Dobrý!
- FIDO. - Dobrý.
- Kontrola. - Dobrý.
- Telcom. - Dobrý.
- GNC. - Dobrý.
- Eecom. - Dobrý.
- Můžeš zahájit řízený sestup. - Vypadá to dobře.
Další velký milník.
Výška, 12 000 metrů.
Mám tu varování 1202.
Rozumím. 1202. Potvrzuji příjem. Můžeme pokračovat.
- …blížíme se k Delta-H. - Máme rychlost.
Co je to za alarm, Wally?
Hláška při kontrole, která má zjevně nějakou…
funkci.
- Vyskakuje na počítači. - Delta, vypadá to dobře.
Aspoň je to větší zábava než simulátor.
Dobře. Rozumím.
V tuto chvíli mohou přistání odvolat.
Zbývají už jen minuty.
Rychlost 230 metrů za sekundu.
Pořád máme radarové řízení přistání. Dobře.
Sestupují rychle.
230 metrů za sekundu. Klesají.
Výška 1300 metrů.
Můžeš přistát, Orle.
Rozumím.
900 metrů.
Můžeme. 600 metrů, 47 stupňů.
Rozumím, Orle. Vypadá to dobře. Pokračuj.
Výška 500 metrů.
420 metrů.
Vypadá to dobře.
Teď dobře vidí na místo přistání.
Toto je kritický okamžik. Vznáší se tam. Musí se rozhodnout.
230 metrů.
Tady v pořádku.
160 metrů.
- Příjem dat je velmi dobrý. - 30 metrů. Dosednutí za 19.
Velký kráter. Hodně kamenů.
No…
asi budeš muset převzít řízení a přistát sám.
- Šedesát sekund. - Šedesát sekund.
Světla zapnuta.
Dolů, dva a půl. Dopředu.
Dvanáct metrů.
Zvedám prach.
Devět metrů.
Velký stín.
Vypadá to dobře. Dolů o půl.
Dopředu.
- Žádná rovina? - Žádná.
Palivo už jen na 20 vteřin.
Dopředu. Sklon vpravo.
Kontrolka kontaktu.
Zastavení motoru.
Pojistka motoru vypnuta.
- Pojistka vypnuta. - Jsme doma.
A je to.
Člověk na Měsíci!
Orle, slyšíme. Přistál jsi?
Houstone, tady Tranquility Base.
Orel přistál.
Rozumíme, Tranquility. Přistál jsi.
Banda chlapů tu kvůli tobě zmodrala. Teď už zase dýcháme. Díky.
Panečku!
- No tedy. - Teď budeme mít napilno.
To je vážně dobré.
Pane na nebi.
Byli jsme nahoře na Astrodráze, když jsme to zjistili.
- Přistáli! - Jsou na Měsíci!
Super! Dokázali to!
Jo, dokázali!
Dokázali to!
- Přistáli na Měsíci! - Jo, dokázali!
Byli na Měsíci, ale nikdo nevěděl, kdy přesně půjdou ven,
takže jsme byli poblíž, přilepení k obrazovce.
Ve včerejším úvodníku The Times psali, že Nixon se toho snaží využít…
Už se na to zapomnělo, ale tehdy dost lidí řešilo,
kolik peněz cesta na Měsíc stojí.
Co všechno by se za ty peníze dalo dělat a co to reprezentovalo.
…jako ve Španělsku v 15. století. Objevujeme nový svět.
Ale říkám si, jestli ve Vietnamu neprobíhá taková naše inkvizice
ve jménu velkého náboženství antikomunismu…
Co sakra ona dělá v televizi, a zrovna dneska?
Kdo ji pozval?
Vsadím se, že v CBS v jednom kuse zvoní telefony.
Vypadá dobře.
Má krásné vlasy.
Když se podíváte na Kennedyho mys, zjistíte, že je obklopen chudobou.
Když se podíváte na středisko v Houstonu, zaměstnává méně než 4 % černochů.
Je to pravda, tati?
Kolik černochů máš ve třídě? Jednoho? Jasně, že je to pravda.
…je zneklidňující.
- Kdy se projdou po Měsíci? - Jo. Na co čekají?
…pokud se týká vědy.
Pokud jde o mě, prachy, co použili na cestu na Měsíc,
mohly nakrmit chudý černochy
v Harlemu a všude jinde, po celý zemi.
Kašlete na Měsíc. Pošlete něco do Harlemu.
Přesně.
Jak řekl Dr. Paine při dřívějším letu Apollo,
tohle je vítězství pro masňáky.
To bude asi jeden z důvodů, proč lidem přijde nevkusné…
Po celém dni v AstroWorldu
bylo náročné udržet oči otevřené, zatímco přenos monotónně jel dál.
Čekali jsme dlouho,
než se astronauti navlíkli do skafandrů a vyrovnal se tlak v modulu.
Soucítil jsem s nimi.
Ale zároveň jsem myslel na ty roky snů a snažení,
které se za pár minut měly stát realitou.
Hej. Chystají se vystoupit.
To je dobré.
Nevidí, kam jde. Pozadu vylézá z průlezu.
- Nechtěl… - Jde ti to dobře.
…se zachytit o bok průlezu.
Choulostivý oblek a batoh.
Dobrá, Houstone. Jsem na plošině.
Rozumím, Neile.
Máme obraz na televizi. Ještě tři kroky a pak jeden dlouhý.
Dobrá.
Tady je. Po schodech klesá noha.
Neile, vidíme, jak lezeš ze žebříku.
Jsem na konci žebříku.
Nohy modulu se zabořily
jen asi pět centimetrů,
i když mi povrch připadá jako skutečně velmi jemná drť,
když se k němu blížím. Skoro jako prášek.
Koukejte se na ty obrázky.
Chystám se slézt z modulu.
Armstrong je na Měsíci! Neil Armstrong!
A je tam!
Osmatřicetiletý Američan stojí na povrchu Měsíce.
Ano, pane!
Je to malý krůček pro člověka,
velký skok pro lidstvo.
Povrch je jemný a prašný.
Zvedá se, když na něj došlápnu.
Přichytává se v jemných vrstvách,
jako rozemleté dřevěné uhlí,
na podrážky a boky mých bot.
Stopy mých bot a šlápoty
v jemných, prachových částečkách.
Hej, podívejte, jak skáče.
Můžu vyjít ven?
Ten je ale nenucený.
Jo.
- Vypadá to jako zábava, co? - Dobrá, stačí.
Připraven?
- Nádherný pohled. - Není to něco?
Je tady velkolepý výhled.
Velkolepá pustina.
Trochu vidíme šlépěje mužů, kteří zanechávají stopy na Měsíci.
Není tam atmosféra, nezničí je žádný vítr ani déšť,
takže tam možná zůstanou velmi dlouho.
Columbia je na příjmu. Přepínám.
Rozumím. EVA postupuje krásně. Právě vyvěšují vlajku.
Už visí a můžete vidět hvězdy a pruhy.
Můžete vidět hvězdy a pruhy na měsíčním povrchu.
Je to krása. Nádhera.
Takzvaný klokaní skok.
Začínají být trochu rozverní.
Tranquility Base, tady Houston.
Můžete se prosím oba ukázat na kameru?
Prezident Spojených států
by vám rád řekl pár slov. Přepínám.
Bude nám ctí.
Telefonuji vám z Oválné pracovny v Bílém domě,
a nepochybně jde o historicky nejvýznamnější telefonát v historii.
Nemůžu ani popsat, jak jsme všichni hrdí na to, co jste dokázali.
Takovou hrdost jsme jistě nikdy necítili.
Díky tomu, co jste dokázali,
se nebesa stala součástí světa lidí.
A když s námi mluvíte z Moře klidu,
inspiruje nás to ke znásobení snahy o mír a klid na Zemi.
Pro jediný nedocenitelný okamžik v celé historii lidstva
se všichni lidé na Zemi skutečně sjednotili.
Sjednotili v hrdosti na váš úspěch
a v modlitbách, abyste se bezpečně vrátili zpět na Zemi.
Tak jo. Dobrou.
Dobrou, zlato.
Děkujeme, pane prezidente…
- Dobrou, dámy. - Dobrou.
Dobrou noc, broučci.
- Dobrou. Pa ráno. - …nestojí tam žádní šimpanzi…
- Asi půjdu taky do postele. - Dobře.
- Stevene? - Hej.
To byl ale den…
- Nech ho jít spát. - Jsem unavený.
…takový den žádný člověk nezažil.
Den, který se před našima očima odehrál
díky tomuto zázraku, který naštěstí přišel ve stejnou dobu
jako cesty lidí do vesmíru – televizi.
Viděli jsme muže, jak zkoumají Měsíc, a jiné úžasné obrázky,
s ohledem na to, že přicházejí z dálky 400 000 km
z povrchu Měsíce.
Člověk tam přistál a člověk tam udělal své první kroky.
Říkám si, Ericu Sevareide,
jestli je k tomu co dodat.
Našli tam zvláštní nádheru,
kterou nám nejspíš nikdy nebudou schopni zcela popsat.
A možná to ani není krása, kterou lze předat příštím pozorovatelům.
Po tisíce let lidé snili o procházce po Měsíci.
Nyní, když jsme to viděli a víme, že se to stalo,
stále nám to připadá jako sen.
Řekl bych, že je to splněný sen.
- Gregu. - Co?
Běž spát.
Dobrou.
Dobrou noc.
Páni.
Gratuluju. Dokázal jsi to.
- Všichni jsme to dokázali. - To je hezké, že to říkáš.
Byl Stan při těch prvních krocích vzhůru?
Nevím. Byli unavení. AstroWorld je zdolal.
Jen chci, aby mohl svým vnoučatům říct, že viděl první kroky na Měsíci.
Víš, jak funguje paměť.
I kdyby spal, jednou uvěří, že to viděl.
NA VESMÍRNÉM PROGRAMU APOLLO PRACOVALO PŘES 400 000 LIDÍ
VÍCE NEŽ 600 MILIONŮ PO CELÉM SVĚTĚ
SLEDOVALO PRVNÍ KROKY NA MĚSÍCI V TELEVIZI
MEZI LETY 1969 A 1972 SE PO MĚSÍCI PROŠLO 12 MUŽŮ (A JEDEN KLUK)
DODNES SE TAM NIKDO NEVRÁTIL…
PROZATÍM
Překlad titulků: Veronika Kubíčková